Атанас Наковски
Заключено недоволство

chitanka.info

1

Привечер, когато Величко Влахов се прибираше у дома си, стори му се, че въздухът е станал зелен като листата на дърветата и сякаш изтича от самата планина. На другата сутрин изгря топло, ласкаво слънце, стъклата на прозорците отразяваха светлината и пълнеха стаята с весели отблясъци.

Нищо особено не се беше случило още, дните продължаваха да си приличат, но подробностите на света вече не се изплъзваха от погледа му. Нямаше причини за празнуване, дори се чувствуваше уморен, но беше доволен… Всъщност това беше удовлетворение от привършената работа — край на съмненията, край на досадата, която изпитва човек от себе си, когато се люшка между надежда и отчаяние. Всичко беше останало назад, в мъгливите дни на зимата, когато го измъчваше мисълта, че е може би посредствен, та така трудно намира подходящите решения. Сега беше средата на пролетта и той се чувствуваше приятно уморен. Още не знаеше как ще оценят проекта му, но вече мислеше за следващия и докато се излежаваше сред слънчевите отблясъци, изпитваше потребност да извърши нещо, с което да запомни този ден. Нищо не извърши — свари си кафе и отиде на работа, както винаги до днес — закъсня няколко минути, но през всичкото време беше в добро настроение.

Следобед му позвъни неговият стар приятел Стоил Иванов и го покани да отидат на мач. Ако това се беше случило няколко дни по-рано, Влахов сигурно щеше да откаже, защото нямаше почти никакво отношение към футбола, но сега се съгласи.

Преди мача купиха един килограм череши — Стоил се оплакваше, че напоследък е прекалил с консумацията на месо и затова организмът му се нуждае от плодове. Изядоха черешите в парка и оттам отидоха на стадиона.

Мястото, дето седнаха, се намираше някъде към горните редове и като го гледаше отвисоко, стадионът се стори на Влахов красив. В контраста между зелената трева на полето и сивобелия бетон на трибуните имаше много свежест и тя му напомняше младостта — т.е. времето преди пет-шест години.

Самият мач започна скучно. Впрочем Влахов не знаеше още дали е възможно обратното — един мач да бъде интересен. Известен софийски отбор играеше с отбор от провинцията и макар провинциалистите старателно да гонеха топката, публиката непрекъснато ги осмиваше. Влахов не виждаше причини за присмех, но самоотвержената игра на момчетата в червени фанелки спечели сърцето му. „Да вземат сега да набутат един гол на милите ми съграждани, че да видим каква песен ще запеят!“ — помисли си той и докато мислеше това, дребничкият ляв нападател на гостите неочаквано се отскубна напред и топката разтърси мрежата зад закъснелия плонж на вратаря.

Публиката започна да освирква рефера, защото уж имало засада, а Влахов си каза: „Ясно, че един гол е малко! Така ми се иска вратарят още веднъж да улови въздуха!“ Този път голът дойде отдясно. По-голяма част от публиката остана притихнала, ала тук-таме свиркаха и дюдюкаха и Влахов, който никога не се беше занимавал с психологията на запалянковците, ядосано помисли: „Негостоприемно племе! Третият гол непременно ще ви запуши устата!“ И третият гол не закъсня — почти едновременно с мисълта на Влахов един далечен удар изненада вратаря на домакините и той само изгледа безпомощно топката.

Някои от зрителите започнаха да се утешават: „Топка е, върти се!“ — казваха те, но утешението им звучеше унило — домакините играеха по-добре, а голове вкарваха гостите. Малко смутен, Влахов неспокойно се запита да не би слънцето прекалено да е напекло главата му. Направи шапка от вестник, сложи я на главата си като се надсмиваше над собствената си фантазия, помисли: „Е добре де, както сега гостите са притиснати пред вратата им и едва дишат, могат ли да прехвърлят топката на онзи, дребничкия, и той да вкара четвърти гол?“

След миг в целия стадион нямаше по-смаян човек от Влахов. Стана точно така! Прехвърлиха топката на дребничкия, той се понесе към вратата на домакините, излъга вратаря, топката мързеливо се търколи и спря до мрежата. „Не може да бъде — тревожно мислеше Влахов. — Това е някаква мистика или съм уморен, или — което е най-вярното — понеже не разбирам много от футбол, само така ми се струва… Някакъв низ от случайности и съвпадения… Гостите сигурно играят по-добре, а пък аз съм разгневен на несправедливата публика!“

Дори и съвсем да не разбираше от футбол, вярно бе тъкмо обратното — домакините играеха по-добре. Те бяха майстори, подаваха си топката леко и точно, можеше да се говори дори за остроумие в комбинациите, които плетяха върху тревата на полето. За такива футболисти едва ли представляваше проблем да вкарват голове. „Хайде още един!“ — вече без насмешка си каза Влахов… Всъщност той нема̀ време нито да се надсмее на мисълта си, нито да се учуди от резултата й. Една заблудена топка срещна крака на защитник от домакините и влетя в собствената им врата.

През почивката наоколо шумно коментираха странните събития на първото полувреме. Мнозина, надмогвайки изненадата си, припомняха как и друг път са ставали такива неща.

— И най-добрият отбор — говореше някой зад гърба на Влахов — си има нещастни дни! Каквото и да правиш, всичко е против теб! Дори и слабостта на противника!

Зрителите с нетърпение очакваха второто полувреме. Според повечето от тях тогава играта непременно щяла да се обърне: „Няма начин нашите да паднат — казваха те. — Изключено!“ „Ами ако не се обърне и паднат? — ядосано си помисли Влахов. — Къде пише, че само вие трябва да побеждавате?“

През второто полувреме някой сякаш подмени публиката. Зрителите ни най-малко не се бяха примирили с нещастния ден на своя отбор, но вместо да го окуражават, сега те кой знае защо го освиркваха. Влахов беше изненадан, че толкова нетрайно може да бъде преклонението на публиката пред нейните любимци. Не свиреше само Стоил — той мълчеше с пребледняло от напрежение лице и понякога неволно се наклоняваше ту на едната, ту на другата си страна. Влахов дълго време не обръщаше внимание на неговите движения, докато най-сетне осъзна, че Стоил дълбоко преживява онова, което става на полето. Той беше просто отчаян от загубата на любимия си отбор! „Е хайде — нека изравнят!“ — помисли си Влахов, макар и да не разбираше как е възможно един спокоен и уравновесен човек като Стоил да страда заради някакви си пет гола!

В същия миг като че ли някаква вълна се надигна срещу половината на гостите. Същата вълна, но от възторжен рев удави трибуните.

До изравняване обаче не се стигна — попречи свирката на рефера.

Те си тръгнаха заедно с шумящата, възбудена тълпа — публиката дори не поглеждаше към полето и сякаш бързаше по-скоро да избяга от стадиона. Светлинното табло угасна, публиката продължаваше да се изтича през изходите и когато Влахов повторно се обърна към полето, разбра, че колкото повече хора е имало на едно място, толкова по-празно изглежда то, щом го напуснат. Искаше да се съсредоточи и помисли за преживяното, но нещо сякаш му пречеше и той осъзнаваше само, че е прекарал един добър следобед. Футболът не бил съвсем безинтересна игра! Особено ако човек можеше да се забавлява с вълненията на запалянковците.

— Е, какво ще кажеш? — запита той приятеля си, когато тръгнаха по улицата.

— Моля те, остави ме! Не ми е до приказки! Още повече с умници като теб!

Влахов извади цигарите си и мълчаливо запуши. Какво още искаше Стоил? Нали мачът бе свършил? Изведнъж се ядоса и навярно щеше да му отговори също така остро, но за щастие бяха стигнали вече мястото, дето чакаше Ана, приятелката на Стоил.

Тя стоеше пред витрината на цветарския магазин — дългокрака, мургава, с лунички по носа — и Влахов се изненада, че Стоил има такава хубава приятелка. „Ето защо я крие от всички!“ — помисли той, докато й подаваше ръка. Ръката й беше прекалено доверчива и на него му се поиска да погали дланта й, но веднага се опомни. Тя учудено го погледна и Влахов се уплаши да не би все пак да го е сторил, измънка името си и пусна ръката й. Пусна я, защото тя като че ли не се сещаше да си я прибере.

— Отдавна исках да ви запозная! — каза Стоил. — Сега да отидем да се почерпим… На две крачки има едно заведенийце, само за хора като нас!

Стоил вече нямаше нищо общо с отчаяния човек от стадиона, който неволно повтаряше движенията на играчите. Той отново бе разсъдлив и спокоен, знаеше кога и как трябва да постъпи, къде и защо именно там трябва да отиде. Усмихваше се доволен, че Ана е направила добро впечатление на приятеля му.

— Нещо не ми се ходи — колебливо рече Влахов.

— Хайде сега и ти! — смъмра го Стоил. — Като децата…

Той стоеше срещу него — немного едър, в добре ушит сив костюм, с добре вързана връзка, с добре обръснато лице. Не беше нито учуден, нито възмутен — просто нежеланието на Влахов да ги придружи не се вместваше в понятието му за целесъобразност. Тогава Влахов погледна Ана. Тя сякаш нищо не бе чула — усмихваше му се, както преди, когато не се досещаше да издърпа ръката си.

— Не може да не дойдеш! — каза Стоил. — Тази вечер ви запознах — двама души, които сте ми близки! Защо искаш да ме обидиш?

Влахов въздъхна. И на Ана ли говореше със същия високопарен тон? Беше мръкнало, но лампите над тях вече горяха и само смяната на осветлението показваше, че е настъпила вечерта. По улицата непрекъснато минаваха автомобили и лъхаше на изгорял бензин. Миризмата, изглежда, никому не пречеше, хората се разхождаха, както всяка вечер, а лицата им бяха розовозелени от луминесцентната светлина.

Влахов погледна още веднъж към Стоил — и неговото лице беше розовозелено, и лицето на Ана (а моето? — запита се той, учуден, задето така ненадейно е мръкнало) — и изведнъж разбра, че тази вечер всичко има обратен смисъл. Стоил никак не настояваше да бъдат придружени, понятието му за целесъобразност беше най-обикновена преструвка, докато пък той сам — наопаки — нямаше нищо против да отиде с тях. Но като че ли бяха разменили външната проява на желанията си и поведението на единия изразяваше намерението на другия.

— И дума да не става! — решително изрече Стоил. — Тръгвай!

Сега вече Влахов знаеше, че не бива да отива с тях. Той поклати глава и изненадан видя как Стоил се усмихва:

— Знаех си, че ще се съгласиш!

Заведението се намираше на края на гората, наистина „заведенийце“, но с голяма градина. Седнаха под дървото в средата и докато чакаха да дойде келнерът, Стоил разказваше някаква случка, станала неотдавна в техния завод. Историята беше дълга и скучна, Влахов престана да слуша и си помисли, че навярно Ана желае да танцува.

— Защо не отидохме някъде, дето може да се танцува? — запита тя.

— Танцува се в събота! — учуден каза Стоил. — Когато на другия ден хората не отиват на работа!

Влахов си помисли, че трябва да е по-внимателен — това тук не беше мач, дето можеше да се забавлява, без да го е грижа за чувствата на другите.

Най-после келнерът донесе два коняка за мъжете и вермут за Ана.

— Наздраве! — каза Влахов. — Бъдете щастливи и от нищо да не ви пука!

Стоил намръщено кимна — той не обичаше да се говори по такъв начин пред жени. Наздравицата сякаш не хареса и на Ана — тя посегна вдървено към чашата и неловко я дигна. Очите й бяха станали безизразни и това не й отиваше — липсата на израз правеше лицето й плоско.

— Наздраве! — вяло каза тя.

Влахов никога не пиеше на един дъх и носеше на пиене, но тоя път се случи наопаки — ливна коняка в устата си, сякаш не можеше да понася вкуса му, и скоро забрави, че трябва да бъде внимателен. „Тази жена все повече ми харесва!“ — помисли той и докато мислеше това, лицето на Ана оживя, напълни се с цветове и тя му се усмихна. Той погледна хубавите й зъби, които сякаш изгряха между устните, и макар да съзнаваше, че постъпва като самохвалко, разказа как го преследва бившата му жена. Той не я беше виждал от години и не разбираше защо сега си спомни за нея, но остана доволен от любопитството в очите на Ана. То го вдъхнови, накара го да забрави бившата си жена и той започна да приказва за бъдещите си проекти. Говореше и сам се учудваше откъде му идва наум всичко това и защо си приписва абсурдни качества. От неговите думи излизаше, че едва ли не свръхновите избухват по волята и настояването му и владее дори тайната на гравитационния колапс… А докато говореше, усещаше как сякаш се издига нагоре, минава през короната на дървото, под което седяха, и увисна над гората и покривите на града. Небе, покриви и между тях — той! И в същото време седи край някаква маса, приказва с някакви хора…

Възбудата му угасна внезапно и той видя учуденото лице на Стоил.

— Ти се напи! Как може от една чашка?

На Влахов му беше безразлично дали е пиян или не, знаеше само, че незабавно трябва да си отиде. Той стана от масата и тръгна към изхода на градината. Там като че ли се опомни — толкова неща го задължаваха да се върне, — но някой насили волята му, заповяда му да не мисли повече за Стоил и Ана, той забрави къде е бил преди малко и полека пое към дома си.

Когато мина по моста, луната беше изгряла. Тънкият й сърп висеше над стадиона и недалеч от него ярко гореше червена звезда. Такава звезда нямаше. Той затвори очи и пак погледна — звездата не искаше да изчезне. После се сети, че това е сигнална лампа върху някой от пилоните на осветителната уредба, и изведнъж се освободи от замайването, което го бе обзело до входа на градината… Сега се намираше на моста, а преди малко бе пил коняк със Стоил и Ана. На мача обърна всичко с краката нагоре, а после го забавляваше точността, с която жената реагираше на мислите му. Но той си спомняше преживяното без никакво учудване. Вече нищо не насилваше волята му, беше само много уморен. Когато се прибра обаче, обхвана го силна възбуда и дълго не можа да заспи, разхождаше се от стена до стена. После се успокои и към дванайсет часа, заспивайки, усети как отново увисва над света.

2

— Внимание! — прониза ни мисълта на Главния. — След десет секунди!

Долу, под невидимия за земните жители кораб, планетата се завърташе и в онзи район, който ни интересуваше, скоро щеше да настъпи разсъмването. Размитата линия на здрача бавно отстъпваше. Всъщност това не беше линия, а доста широка лента, косо опасваща планетата — там светлината и мракът преливаха един в друг и мракът избледняваше, а на светлината й липсваше още блясък. Блестеше единствено снегът по високите планински върхове.

— Внимание! — отново ни обхвана мисълта на Главния. — Пет секунди!

Всъщност мисълта на Главния беше много по-сложна и по-богата от една обикновена информация за началото на опита. Тя съдържаше в кондензиран вид и всичко, което бе станало до днес. Аз сякаш се разтворих в мисълта на Главния и видях своето участие в подготовката на опита от първия до последния ден.

След нещастието с Н₃, който наруши всички инструкции, остана на планетата и се изгуби сред жителите й, Главният забрани всякакви слизания долу. Но изследванията трябваше да продължат. Корабът ни, преодолял разстояния, които бяха необичайни дори и за нашето свикнало с безкрайността съзнание, не можеше да се върне, без да бъде проучен достигнатият обект. Намирахме се пред изключителна игра на природата — белтъчен живот. Тая форма на живот не само съществуваше противно на всички изказвания за нейната невъзможност, но беше създала и цивилизация. Наистина твърде безпомощна цивилизация — за тях гравитацията все още представляваше единствено усещане за тежест и беше пречка в транспорта им. Но в своето развитие белтъкът освен известната ни способност да мисли бе придобил и едно напълно неизвестно свойство — да чувствува. След нещастието с Н₃ стана ясно, че това свойство не е безобидно, ние нямахме право да се върнем без неговото детайлно проучване.

Не присъствувах на дебатите в Съвета на петте, но щом ме повика Главният, веднага разбрах задачата си. Без да напускам кораба, трябваше да се превърна в земния жител инженер Величко Влахов. Съзнанието на Главния не съдържаше информация за крайната цел на моята задача, нито пък защо е нужно такова половинчато превръщане и поради това аз не знаех за какво е предназначен този опит. Според модела на задачата достатъчно бе само да придобия характера на Влахов и веднага да доложа. Последното впрочем беше излишно, тъй като през всичкото време щях да се намирам под наблюдението на съвета.

Една сутрин се събудих млад и силен, с добре развито мускулесто тяло и гъста черна коса, от която още не бе паднал нито един косъм. Не мислех за нищо и все пак знаех колко много се харесвам на хората, бях обаятелен и чувството за това сякаш живееше в кръвта и мускулите ми. Събудих се, погледнах тавана и не смеех да помръдна. После, без да се обръщам, усетих, че съм сам и няма кого да събудя с движенията си, но нещо бе съхранило у мен навика сутрин да бъда предпазлив. Още не разбирах дали се е съмнало и дали изобщо не продължавам да спя, когато се появи желанието ми да мисля…

Като У₃₄ още не можех да се оправя с понятията на Влахов за времето и пространството, затова, събуждайки се в стаята, сякаш едновременно се намирах в някакъв ресторант и участвувах в още множество събития, чиято дата ми беше неизвестна. В ресторанта не лежах в леглото, а седях пред маса без покривка и възбудено обяснявах нещо на управителя. Той беше едър човек със студени устни и намръщена усмивка. Хората обикновено гледаха отгоре надолу, отдолу нагоре или направо и открито. Управителят беше неуловим, погледът му се забиваше внезапно като трън и след миг очите му шареха вече някъде из пространството. На управителя му беше досадно да слуша — той намираше приказките ми излишни, тъй като нищо не разбирах от работа в ресторант. Миризмата на склада с продуктите още не бе изветряла от дрехите му; той виждаше горещата кухня, дето в тая секунда съскаше пара; голям куп документи изплуваха в съзнанието му и келнерите му задаваха въпроси, но той не им отговаряше, защото погледът му следеше някакъв камион. Всеки миг управителят можеше да ми каже: „Я си затваряйте човката!“ Каза го в ума си, докато излизаше от канцеларията на своя началник, а на мен се усмихна и нареди на келнера да застеле масата ми.

Защо хората не умееха да поставят граница между своето домашно настроение и служебното си поведение? — мислех аз, докато чаках супата. Защо се обиждаха, когато им напомниш онова, дето се разбираше от само себе си? Не знаех какво измъчва управителя, навярно строеше дом и майсторите го разиграваха, но длъжен ли бях заради неговите грижи да се храня върху гола маса? Недопустимо е — казах си аз — за една културна страна! — но повече ме гнетеше съзнанието, задето никой не обръща внимание на тая проста истина. И съжалявах, че толкова малко неща зависят от мен. Поне един ресторант можех да оправя!

После видях как лицето ми почервеня — беше изминал четвърт час, а келнерът още не носеше супата. Станах и побеснял от гняв, отидох при управителя.

— Супата погрешно е вписана в листа! — спокойно отвърна той. — Днес супа няма!

— Но здравият смисъл… — започнах аз и изведнъж ресторантът изчезна, в тъмнината едва долавях очертанията на дънерите и само шумът на листата показваше, че съм в някаква гора.

— Здрав смисъл! — изсмя се познат глас. — Ти, драги, знаеш ли какво са наричали здрав смисъл хирурзите преди двеста години? Да измиеш ръцете си след операцията, а не преди, защото тъй и тъй, докато режеш, ще ги изцапаш.

Не виждах кой ми говори, но гласът беше на Стоил.

— Глупости! — извиках аз. — Здравият смисъл произтича от опита на хората!

— Брей, че си умен! Веднага позна! — каза той. — И на какво те е научил твоят опит? Купил си човекът радиоапарат, а пък той не лови съвсем ясно Монте Карло и веднага питаш — къде е здравият смисъл от производството на такива апарати, защо традициите се рушат, преди да бъдат създадени, и още много други… Странно, защо отминаваш аномалиите на климата и не си спомниш, че на вашата будка отдавна не продават билети за безкондукторно таксуване? Защо не запиташ отдавна ли е било, когато в София е съществувала колбасницата на Докузанов и там винаги е имало топли кренвирши?

— Ти си глупак! — студено го прекъснах аз. — Защо виждаш само предметите? Аз ти говоря за други работи и те нямат нищо общо с твоя здрав смисъл отпреди двеста години!

Исках да му говоря още за предметите и моето отношение към тях. Стоил грешеше, като свеждаше всичко до недоволство или задоволство от притежавания предмет, но не успях, защото се намерих пред чертожната дъска.

Чакаше ме срочен проект, ала махнах с ръка и извадих вестник от джоба си. Не бях много сигурен кога ставаше това — преди да ме остави жена ми като инженер без бъдеще, който ще умре над чертежите си, или след като ме остави? Впрочем през всичкото време бившата ми жена беше един неизяснен момент — нейното присъствие свободно се местеше в минало и бъдеще. Но само когато се събуждах. През деня аз никога не мислех за нея, тя завинаги освен в миговете на събуждането бе изчезнала от съзнанието ми.

Миризмата на вестника беше приятна. Той миришеше на радостна среща, на сутринно кафе, на широкия свят. Тази миризма ме връщаше понякога чак в детските години, когато за първи път я бях доловил от ръцете на баща ми. Най-силно ръцете на баща ми миришеха на печатарско мастило, когато ги измиеше и още бяха влажни.

В стаята влезе Трендафил и аз едва сега разбрах защо чета вестник в работно време — бях разтревожен.

— Не може! — каза Трендафил още от вратата и всичко ми стана ясно.

Той беше висок, с длъгнеста глава, голям нос и голяма уста. Стрижеше косата си ниско, веждите бяха нависнали над очите му, а по ръба на челюстите си оставяше остра, издадена напред брадица, която в този миг придаваше на лицето му нещо горчиво и отчайващо.

Дъщеря му и тази година нямаше да влезе в университета. Талантливо и умно момиче, но без късмет… В същия миг се намерих в кабинета на министъра, при когото бе ходил Трендафил, и го запитах може ли да ми изброи колко велики хора не са били приети в университета. Просто, затръшнали са им вратата, за смях на кокошките! Министърът не помръдна, усетих, че прекалявам, и продължих по-меко. Нали, съгласен съм, че винаги са ставали грешки. Но времето? И къде? Не смята ли той, че подобни грешки са несъвместими с нашето ново общество? Сега министърът мълчаливо ме гледаше и между него и мен стояха правилници и параграфи, изпитни комисии, тълпи от кандидат-студенти; мяркаха се лица на бащи и майки, звънеше телефонът, някои молеха, други заплашваха и всички мислеха, че децата или протежетата им са най-умни и най-талантливи. Министърът повече от мен се боеше да не стане грешка, но това не ме интересуваше. За разлика от него аз познавах детето на Трендафил и мислех за отчаянието му.

Яката стягаше шията ми, разхлабих връзката, но онова продължаваше да ме души. Душеше ме собствената ми безпомощност — какво можех да сторя, та да не загиват таланти като дъщерята на Трендафил? Вестникът в ръцете ми отвратително миришеше на печатарско мастило.

Трендафил още не беше излязъл, когато аз заплаках, защото не исках да отида на училище. Майка ми учудено клатеше глава.

— Не! — ревях аз. — Няма да отида! Защо ни говори за стригане и въшки?

Аз бях на седем години, но лицето на майка ми изглеждаше такова, каквото го видях за последен път. Тя не се интересуваше от моите преживявания, хвана ръката ми и ме помъкна към училището. Там беше страшният човек с очила и златни зъби, който още през първия учебен ден в живота ми говореше вместо за букви за стригане и въшки. Можех ли да вникна в думите му, така ясни за мен по-късно? Нас двамата тогава ни интересуваха различни неща, но аз бях по-нетърпелив и непосредствен.

Когато се върнах от училище, баща ми сряза една диня и каза:

— Сега ще направим като лъвовете в пустинята Калахари! Ще изядем динята.

Не схванах докрай връзката между динята и лъвовете, нямаше време — срещу мен седна жена ми. Тя неподвижно ме гледаше.

— Я стига си приказвал! — прочетох в погледа й. — Никой не се интересува от твоите теории. Важни са фактите!

Какви факти? Боже мой, та ние още нищо не си бяхме казали! Закуската стоеше непобутната — бях изгубил всякаква охота към ядене. Размърдах се неспокойно, исках да си спомня най-първия ден, откакто се познавахме, но си спомних деня, когато ме остави.

— От тебе нищо няма да излезе — каза ми тя — и аз много съжалявам! Ти си един самохвалко и не желая да прахосвам живота си заради някой, който ще оправя света, пък взема заплата, която едва стига за половин месец… Искаш ли да ти предскажа какво бъдеще те чака? Бъбрив пенсионер — повече от това няма да достигнеш в живота си!

Аз не й вярвах — тя говореше тъй, защото вече ме мразеше. Странно, въпреки омразата си тя продължаваше да ме харесва, но и на мен ми беше омръзнало. Едва я понасях. Двайсет и четири часа упреци, дори когато спеше, лицето й страдаше, че не притежаваме толкова много неща… Нямах намерение да я спирам, но предпочитах да се разделим мълчаливо. И все пак исках да й докажа, че се лъже — щастието не беше в притежаването на предмети! Преди да отворя уста обаче, видях как тичам към трамвая.

Скочих в движение, но пред мен се изправи контрольорът и започна да ме мъмре.

— Да, имате право! — пресякох го аз. — Но не сте ми нито брат, нито братовчед! Не ми говорете на ти!

Контрольорът остана с отворени от изумление уста. Аз също разбрах, че думите ми са безполезни и ненужни като думите на жена ми, усещах нечий насмешлив поглед в гърба си, страничното ми зрение механично отбелязваше докъде е стигнал трамваят и ме обхващаше все по-голямо възмущение от искреното учудване върху набръчканото лице на контрольора…

Аз се бях събудил, лежах неподвижен и исках да мисля за нещо голямо и важно, но не можех. Едва отворил очи, те сякаш ослепяваха пред случки, за които понякога дори не знаех кога са станали. Те връхлитаха върху мен безразборно. Струваше ми се, че ненадейно съм попаднал във вътрешността на огромна баница и непременно трябва да изляза, но тъпчех на място, всеки пласт приличаше на предишния и аз не виждах къде е краят.

Това бяха отвратителните мигове на сутрешното себеосъзнаване. Те сякаш още пазеха спомена за болката от първата глътка въздух, разпънала дробовете ми на новороден. Измъчваха ме миризми, обикалях места, отдавна вече забравени, преследваха ме разговори, чийто смисъл бях пропуснал да разбера… Питах се що за човек съм, какво съм създал и какво ще създам. Исках да проумея истината за себе си и откривах много истини, но нито една от тях не ме задоволяваше и успокояваше.

Изглежда, действителното събуждане идваше сетне — настъпваше миг, когато изведнъж се освобождавах от непосилното бреме на полусънните си преживявания. Тогава любопитно гледах света — слънчев или дъждовен, ветровит или душен — и с удоволствие мислех за водата в банята, за кафето, което сам щях да си сваря.

Като У₃₄ не можех да проумея характера на Влахов, а превъплътен в неговия образ, блуждаех в някаква неопределена атмосфера, където нещата съществуваха без ясни очертания и често ме подмамваха, тъй като произволно и незабележимо се подменяха. Чия беше вината? Какво ми пречеше? Проследявах живота на обекта във всичките му измерения, понякога изваждах на бял свят неща, който той дори не подозираше, но резултатът оставаше непроменен. Не успях нито веднъж да постигна най-простото — да се приспособя към настроението му. Колко пъти едни и същи причини пораждаха най-различно настроение?

Това беше поражение и трябваше да го призная. Бях забравил, че се намирам под наблюдението на Съвета, и мислех да се явя с доклад, но Главният ме изпревари — отмени задачата ми, както и сходните задачи, поставени пред още неколцина от нас. О₁₇₄ например трябваше да се превъплъти в инженер Стоил Иванов, приятеля на Влахов. Новото решение на Главния предвиждаше конструирането на специален апарат. С помощта на този апарат замисленият опит щеше да бъде извършен на самата планета с участието на истински земни жители, но от разстояние. Разбира се, нищо не пречеше на Главния да вземе това решение малко по-рано и да ни спести отчаяните главоблъсканици, но, изглежда, и цивилизации, по-могъщи от нашата, не са застраховани от подобни бъркотии. Или може би по-голямата степен на цивилизованост предполага и по-големи бъркотии?

След няколко часа планетно време апаратът бе конструиран и готов за действие. В залата освен Главния и Съвета на петте трябваше да присъствуваме и ние — неуспелите превъплътители. Главният се въздържаше от обяснения, мислите, които излъчваше, бяха безпосочни и далеч от предмета. Той се съсредоточи едва в последния миг и внесе корекция в първоначалния си замисъл — размени местата на Иванов и Влахов, т.е. даде главната роля на Влахов. Не знаех какво точно ще последва, но изразявайки се с категориите на Влахов, навярно трябваше да бъда поласкан.

После се оказа, че съм избързал — всъщност само предстоеше настройка на апарата. Освен това Главният искаше да провери доколко Влахов е податлив на внушения. Издебнахме го на футболен мач и мислите му, усилвани и насочвани от нашия апарат, причиниха неприятни преживявания не на един и двама от зрителите, включително и на Иванов, да не говоря за играчите и ръководителите на отборите, които си имаха други сметки. По-късно обаче Главният се видя принуден да прекрати срещата между Влахов, Стоил и Ана. Податливостта на нашия обект към внушение бе най-доброто, което можеше да се желае, но той бе на път да забърка история, чието преждевременно заплитане застрашаваше сетнешния ход на опита.

Днес най-после щяхме да започнем. Вече не мислех за бъркотии, напротив — смятах за съвсем естествено, че нашите превъплъщения са предхождали конструирането на апарата. Нещо повече, ако трябва пак да се изразя с категории на Влахов, можех да бъда горд, загдето съм подсказал на Главния такъв податлив обект!

И така, ние седяхме в централната зала с таван, върху който бе изобразено нашето звездно небе. През една от стените се виждаше чуждата и странна планета, чийто живот бе примитивен, ала загадъчен. Аз можех да удостоверя това, по-точно — неуспеха ми да се превъплътя във Влахов. Можеше да удостовери това и Н₃, ако се беше върнал при нас. Само че ние отбягвахме да мислим за него, защото тогава напрежението около Главния рязко се повишаваше и силовото поле заплашваше мислите ни от невъзвратимо разпадане, наричано от земните жители амнезия. Концентрираното напрежение около Главния бе новост, която той сам бе програмирал в себе си подир изчезването на Н₃.

Долу на планетата бавно пълзеше линията на разсъмването. Ту тук, ту там ярко пламваха снежните върхове на планините. Когато сред едно огромно зелено петно се показа районът на опита, планетата изведнъж полетя към нас, сякаш следващия миг корабът щеше да се вреже в нея. През екрана, идвайки насреща ни, се мяркаха голи скали и гористи склонове, дървета със сънни листа и безкрайни хълмисти полета, села, градове… После екранът като че ли изчезна и ние се намерихме в стаята, дето току-що бе отворил очи Величко Влахов.

— Нула секунди! — рязко като гонг прозвуча мисълта на Главния и опитът започна.

Покрит до раменете със сиво одеяло, Влахов се прозина, потри носа си и кихна. Мигът на себеосъзнаването бе минал, но в главата му все така владееше истински безпорядък. Кой по-добре от мен познаваше това състояние? Там гъмжеше от образите на всевъзможни хора — също както в мига на себеосъзнаването, но без онова мъчително напрягане да се освободи от подсъзнателните спомени. В съзнанието му произволно избухваха и мигновено угасваха отделни мисли, пъкаше от неоформени още желания. Този хаос обаче не пречеше на Влахов да бъде щастлив. Причините за щастието му бяха елементарни: свежият въздух на утринта, цветът на ясното небе, слънчевото петно върху тавана. Той мислеше — по-скоро виждаше — как става, протяга се пред прозореца и после, мързеливо почесвайки гърба си, отива към банята… Без да забележи, тоя човек няколко пъти изживяваше простите действия, които му предстоеше да извърши, и кой знае защо възприемаше всичко това като удоволствие от излежаването.

Той беше радостен и не му се ставаше, чакаше слънчевото петно да слезе от тавана и да легне върху очите му. Ала постепенно започна да го обзема тревога. Той си спомни вчерашния ден и захвана да анализира поведението си, но Главният мигновено насочи мисълта му другаде. Влахов не биваше вече да си спомня излишни неща. Съзнанието му постепенно се изчистваше от оная ненужна мисловна смет, докато остана само безпокойното очакване да позвъни телефонът. По-късно той щеше да нарече това предчувствие, защото не знаеше, че в същия миг по други канали Главният въздействуваше и на други хора.

Най-сетне телефонът иззвъни.

— Другарю Влахов — сред шума и пукането на слушалката се обади женски глас, — днес точно в десет часа трябва да бъдете в кабинета на генералния директор!

В десет часа генералният директор на обединението му съобщи, че от днес той става началник на отдел. След тази среща Главният усили ритъма. Картините не се различаваха много от онези, когато виждахме как летят през екрана скали и безкрайни хълмисти полета, само че сега летяха лица на хора, кабинети, писалища. Съзнанието на Влахов беше неподготвено да възприеме такова бясно движение и затова много неща по своя път той просто не успя да забележи. На последната картина, с която Главният се върна към предишния ритъм, Влахов вече седеше зад писалището на генералния директор. От този миг, без да изключва апарата, Главният остави Влахов да действува сам…

3

Това заседание сякаш никога нямаше да свърши! Всички пушеха, тютюневият дим се стелеше из целия огромен кабинет и на синкави сплескани облаци бавно се издигаше към полилея от ковано желязо. Гледайки тавана, Влахов си спомняше как една вечер летя с реактивен самолет. Напоследък той често летеше, но тая вечер остана в паметта му. Самолетът за секунди прониза облаците и над тях се показа някакъв друг свят. Горяло някога отдавна, небето още имаше цвят на тухла. Летяха повече от два часа и небето през всичкото време тля, но не изтля докрай, цветът му остана непроменен. Когато кацнаха, на летището валеше дъжд, пистата студено блестеше от светлината на прожекторите. Наистина ли небето над облаците още червенееше, или от един нереален свят бе попаднал в друг, по-нереален? Капките, които шибаха лицето му, бяха съвсем реални…

Той неволно прекара длан по лицето си, сякаш го бършеше. Защо си спомняше това? Може би от умора — заседаваха без малко три часа. Само изказването на главния инженер траеше вече трийсет и пет минути! Сложил ръце на масата, той говореше с усмихваща се лекота. Човек би рекъл, че думите му са наредени някъде из периферията на съзнанието и е достатъчно да държи клапаните му отворени, за да се излива тоя поток от термини, въпроси и формулировки. Добре поне, дето не спомена лабораторията и Трендафил. Друг път начеваше с тях, а сега сякаш ги бе забравил.

Когато чуеше за лабораторията и Трендафил, на Влахов започваше да му се струва, че е седнал под душ и някой пуска ту топла, ту студена вода. Иначе само си спомняше летенето с реактивен самолет, но и в двата случая преставаше да мисли за главната тема на заседанието — неочаквания застой в изпълнението на плана. Гледаше лицата на своите помощници — така обикновени и достъпни, когато влизаха един по един в кабинета му, и така непроницаеми сега… Очи, носове и уста; погледи, които се събираха в една точка и все пак никъде не се пресичаха. И някакво празно пространство около него — в това пространство думите сякаш забавяха скоростта си и идваха гладки и заоблени, а погледите го заобикаляха. „Нагледно пособие за изучаване теорията на относителността! — с горчива ирония мислеше Влахов. — Толкова голяма ли е масата ми, та изкривява дори посоката на погледите!“

Заседанията винаги му тежаха — заедно с тютюневия дим, който се пластеше, кабинетът се изпълваше и с мисли, които го давеха. Тези мисли държаха тялото му изправено, леко намръщеното му лице неподвижно гледаше напред, едната му ръка лежеше върху бял лист хартия, а другата стискаше писалка, обърната с перото нагоре. Той никога не записваше — това бе работа на секретарката. Писалката му трябваше да почука с нея, ако се наложи, но неговите помощници бяха дисциплинирани и не си пречеха. Пречеха само собствените му мисли, а нямаше как да им почука. Подобни мисли не биваше да го занимават, докато заседава, но той беше безсилен да ги отклони — те сами избираха времето и мястото на появата си. „Станала е някаква грешка! — мислеше той. — Те чакат сега да се изкажа — навярно ме вземат за някой друг! Не, невъзможно — толкова дълго никой нищо не е забелязал!“ Тези мисли сякаш увеличаваха празното пространство около него и му пречеха да си представи един друг свят — по-прост, обикновен и разбираем.

На мислите му никой не можеше да почука и ги прикани към ред и дисциплина, но затова пък той можеше да прекъсне заседанието. Когато главният инженер най-сетне млъкна и посегна към цигарите си, Влахов се изкашля.

— Достатъчно! — каза той. — Днес стига! Ако продължаваме така, на всеки от нас трябва да му бъде назначен специален заместник, който да върши работата, докато ние заседаваме! Няма да правя изводи, но ще помоля следващия път да се говори ясно и сбито!

Лицето на главния инженер почервеня, той забрави, че е посегнал към цигарите, и дръпна ръката си.

— Не бива деловите ни заседания да се превръщат в теоретични конференции, дето всеки иска да блесне със знанията си!

Той си спомни изказването на главния инженер и осъзна, че всъщност говори само за него. Но защо? Нали не спомена Трендафил и лабораторията? Осъзна също, че по-леко е да говориш, когато си последен и не чакаш преценка за думите си… Не, лъжеше се! Искаше само по-скоро да се отърве от тези погледи и усмивки, които отдавна вече преценяваха.

Той си остави писалката и каза:

— Сега сте свободни!

Последна и както винаги — на пръсти, излезе секретарката му.

Той стана и по навик отвори прозореца. Отдолу идваше шумът на улицата, върху покрива на отсрещната сграда жълт неонов надпис приканваше към спестовност. Както винаги вечер, сиянието на неона скриваше планината. Всичко — както винаги! Това успокояваше. Както винаги подир заседание, и сега незабелязано изветряваха угнетяващите мисли. Но не докрай. Бяха изминали няколко месеца — той почти свикна да не се изненадва от факта, че е генерален директор, но усещането за някакво странно присъствие в два свята: неговия, когато мисли за себе си, и на другите, когато го преценяват, си оставаше…

Дали да повика Трендафил? Един разговор с него можеше да го поразсее. Уви, толкова глупав е старият му приятел, че само ще сгъсти напрежението.

Той не усети кога е влязла секретарката му:

— Другарю генерален директор…

Влахов неохотно се обърна.

— От телевизията… Все още чакат! Обясних им, че сте уморен, ала те настояват! Какво да им отговоря?

— Да влязат!

Пръв се вмъкна един млад шишко с червендалесто лице, с таке на главата и филмова камера в ръце. След него влязоха още двама. Намръщеният носеше куфарче, което се оказа магнетофон, а другият беше осветител. Той поздрави с кимване и веднага запита секретарката къде е контактът.

— Измъчихме ви, другарю генерален директор — каза шишкото и Влахов едва сега забеляза русите му мустаци. — Но ще потърпите още малко. Славата иска жертви! Знаете ли колко зрители има телевизията?

В това време кабинетът се изпълни с бяла, режеща очите светлина и Влахов неволно замижа.

— Трябва още един човек — каза осветителят. — Да държи от другата страна… Мила другарко, нали ще помогнете? — обърна се той към секретарката.

— Не е хубаво да седите зад бюрото! — неодобрително поклати глава шишкото. — Нужно е повече интимност, непосредственост… Най-добре е тук, до тази масичка!

Той хвана Влахов за лакътя и го поведе към масичката. Намусеният беше отворил куфарчето-магнетофон и навиваше лентата. Тия хора си знаеха работата — на Влахов му хареса тяхната непринудена непосредственост и бързината, с която се приспособяваха към всичко, без да изгубят нищо. Тогава той си спомни за празното пространство, което го обгръщаше на заседанията, и се намръщи.

— А, не така! — каза шишкото. — Малко по-весело! Един ръководител не може да говори за успехите на своето обединение с такова лице!

Влахов послушно се усмихна. Ето, такъв човек му трябваше! Той погледна светлите очи на шишкото — този не беше смущаван от нищо и затова сам никого не смущаваше, неговото присъствие сякаш обединяваше двата свята — на собствените мисли и на чуждата преценка. Влахов сложи ръка върху рамото му:

— Всичко ще стане, както трябва… Но вие много бързате, аз пък съм уморен!

— Прекрасно! — възкликна шишкото. — Сега ще седнем, нали? Ето, така!

Той седна и му показа как трябва да държи тялото и главата си.

— Отпуснете се! — посъветва го той. — Забравете, че пред вас има камера! Е, не съвсем де!

Шишкото се засмя и Влахов изведнъж видя, че държането му е далеч от всякаква непринуденост. То беше само навик! „И какво от това? — рече си той. — Казват, че навикът бил втора природа. Ще трябва да свикна и аз!“

— Знам, че сте уморен, но проявете още малко търпение! — подкани го шишкото. — Така… Вие сте роден киноартист!… Светлина!

Докато траеше интервюто, Влахов отново се оживи. Всъщност, мислеше той, в основата на всичко е умората. Какво удивително има в това, че е генерален директор? Ето, вземат интервю, ще го покажат по телевизията…

Тези хора му действуваха отморяващо. Не е ли истина? За първи път, откак седна в тоя кабинет, говори, без да го е грижа дали ще сбърка в някоя подробност!

Той се усмихна и въпреки заслепяващата светлина видя доволното изражение на шишкото. Влахов искаше да му смигне, но се сдържа — нали не биваше съвсем да забравя, че е пред камера! Той също беше доволен — светът никога не бе му изглеждал по-реален, отколкото сега, в белия блясък на прожекторите и пред равнодушното око на камерата. Един реален генерален директор на едно реално обединение! Вече не го измъчваше споменът за реактивния самолет и червеното, вечно тлеещо небе. Говореше спокойно и разказваше за успехите на обединението, за работата и грижите на своите сътрудници и през всичкото време се усмихваше, както го бе помолил шишкото.

— Готово! Край! — каза шишкото, бялата светлина угасна и в кабинета помрачня.

Това ли беше всичко? Влахов учудено ги гледаше — шишкото се прозяваше, намусеният затваряше куфарчето си, осветителят навиваше кабелите. И тримата бяха уморени, без особена радост, че са привършили работата си. Това ли беше всичко?

— Ще се видите в сряда! — рече шишкото. — Извинявайте за безпокойството!

Влахов поклати глава — това не можеше да бъде всичко! Той искаше отново да светнат прожекторите и да продължи, но те си отидоха, без да оставят никаква нова мисъл след себе си и без да отнесат нито една от старите. Само в кабинета беше по-мрачно.

Влахов погледна затворената врата. Бяха ли идвали някакви хора, или така му се стори? Ето, преди миг мислеше да повика Трендафил, за да се поразсее, но е минало работното време, нещо не му се ще. Откъде идва тази идиотска мисъл, че е виновен и напразно унижава себе си? Нали двете предположения си противоречат!

Когато излезе от кабинета, секретарката още не си беше тръгнала. Той погледна току-що начервените й устни.

— Вие къде отивате?

— Чака ме мъжът ми… Долу…

— Ах, да! Защо не ми казахте да ви освободя по-рано?

Тя сви рамене и нищо не отвърна, стоеше и гледаше чантата си, до чантата бяха сложени ръкавиците й. Най-после Влахов проумя, че й е неудобно да тръгне преди него.

— Довиждане! — с въздишка рече той и се упъти към вратата.

4

Когато се събуди сутринта. Влахов вече знаеше кому трябва да позвъни и се учудваше колко лесно го е забравил. Стоил! На онези дембели — така нареченото ръководство на обединението — щеше да им се наложи да се посместят. Много нашироко са се разположили, устата им леят сладки и заоблени приказки, а един пътен съвет няма кой да му даде! Да видим няма ли сега да им преседне!

Както беше по пижама, той посегна към телефона. Обади се женски глас, който странно му напомняше нещо. Така понякога цветове и миризми му напомняха детството и той се изпълваше с радостна увереност, че го очакват приятни дни.

— Търся другаря Иванов — рече той, като продължаваше да мисли за женския глас. — Ще бъдете ли така любезна…

Оттатък малко се позабавиха, после някой спокойно каза:

— Иванов на телефона.

— Къде се губиш бе! — помъчи се да говори дебело и грубо Влахов. — Знаеш ли откога те чакам?

— Кой се обажда?

— Сигурно някой, чийто глас си забравил!

— А! Ти ли си?

— Ела към обяд при мен — с престорено недоволство продължи Влахов. — Ако искаш, разбира се, да не кажеш после, че ти заповядвам! А да те чакам ли?

— Не знам, ще видя… Сигурно ще дойда!

— Никакво — сигурно! Чакам те!

После Влахов се избръсна, пи кафе, което по навик вареше сам, и излезе.

Сутрин винаги отиваше в обединението пеш, но сякаш едва днес забеляза, че навън е есен. Над дърветата се носеха сребристи паяжини, навярно идваше студена зима. Грееше слънце, но въздухът беше свеж, само да не минаваха толкова коли — всяка от тях мъкнеше подире си опашка от миризма на бензин. Нищо обаче не можеше да развали доброто му настроение. Да стъпваш върху прясно нападали листа беше удоволствие. Всъщност единствено през есента небето ставаше синьо, лете слънцето го избелваше и то изглеждаше овехтяло като след прекомерна употреба. Милиарди години все едно и също небе! Добре, че имаше есен, да му върне цвета. Само миризмата за съжаление оставаше непроменена — на бензин. Ала не е ли смешно да се възмущава? Докъде ще стигне, ако два пъти на ден сменя гледната си точка? Веднъж — на пешеходеца, възмутен от колите, сетне — недоволство от пешеходците, че забавят скоростта на автомобила.

Не, есента му харесваше, защото обичаше спокойствието й. Когато всичко узрееше и мислите стигнеха своя логичен завършек, нямаше причина за тревога. Тогава и небето се подновяваше, жълтият и червен цвят на листата сякаш избистряха света и го стопляха. През лятото човек мислеше за лед, през есента — за топлина. Сигурно нещо ставаше в душата му, а то лятото и есента бяха еднакво безразлични към генералните директори независимо дали ходеха пеш, или наблюдаваха света през прозореца на автомобила. „Добре, че позвъних на Стоил! — помисли си той. — Никога не ми е бил така нужен, както сега!“

В обединението секретарката веднага забеляза доброто настроение на шефа си и умоляващо запита:

— Ще ми разрешите ли да изляза за два часа?

— Може… И дори за повече, но първо ще посрещнем един гостенин!

В кабинета той постоя малко пред прозореца — сега светлината на неона не скриваше планината. Тя лежеше далече зад покривите — все още синьо-зелена, разнежено съсредоточена в себе си. Влахов усмихнат се върна при писалището и протегна ръка към телефона. Интересно, беше ли разбрал Стоил къде го вика? Когато в мембраната прозвуча гласът на жената, той осъзна, че този път е позвънил само заради нея…

— Търся другаря Иванов — каза той, като се мъчеше и пред себе си да не изглежда развълнуван.

— Излезе… Кой го търси, моля? — Жената попита без любопитство, но с някаква мека настойчивост в гласа.

— Негов познат — отвърна Влахов, затвори телефона и мигновено се изпълни със съжаление, задето не продължи разговора.

Телефонният звън завари Иванов в банята.

— Тебе дирят! — малко учудена каза жена му, защото тъй рано още никой не беше им звънил.

Той не можа веднага да намери чехлите — кой знае как се бяха пъхнали между мивката и пералнята. После грабна хавлията, но я остави — тялото му беше насапунисано. Докато говореше, потръпваше от хлад. Привидно грубият глас на Влахов не го заблуди — онзи имаше нужда от него! Сетне се упрекваше заради последната фраза. Трябваше да бъде по-определен. Да или не! Но когато се върна в банята със засъхнала сапунена пяна по раменете, беше само силно възбуден. „Значи, не ме е забравил! — мислеше той и с трепереща ръка отвиваше крана. — Сега ще му кажа всичко!“ Но в мислите му нямаше никаква закана, а по-скоро удовлетвореност и предпазливо любопитство.

Застана под душа и затвори очи… „Хайде де! — изведнъж се сепна той. — Отде-накъде съм длъжен да отивам при него? Да не ми е нещо началник, та ще ми нарежда! Той да дойде при мен! Първо да ми се извини за онази вечер, напи се като говедо и не знаеше какви ги дрънка!“

Когато обличаше хавлията и издухваше капките, които се стичаха към устата му, Иванов още нищо не беше решил. През главата му продължаваха да минават различни мисли, но те нямаха нищо общо с решението му.

Малко преди обяд, когато влезе в огромния кабинет, Влахов го чакаше изправен встрани от писалището си.

За миг Иванов спря до вратата — още нямаше впечатление, че нещо се е променило, сякаш вчера ядоха череши и сетне отидоха на мач. Единствено зелените очи на приятеля му като че ли не бяха същите. Едва после той разбра, че всъщност вижда един нов, непознат до днес Влахов. Възпълните му устни, чувствителните ноздри, край които вече се оформяха две недълбоки бръчки и придаваха мъдро изражение на лицето му — всичко в него вече бе докосвано хиляди пъти от възхитените погледи на множество хора и това възхищение сега сякаш се излъчваше като радиация наоколо.

Тази радиация проникна и в душата на Иванов, но той скоро се окопити. Възхитени погледи на хората? Вятър работа! Просто приятелят му искаше да изглежда доволен, но и този път не можеше да го заблуди. Задоволството идваше с успеха, а Иванов добре знаеше как вървят нещата в обединението. Никой не обичаше приятеля му — Влахов само се опитваше да изглежда доволен от себе си и това лесно му се удаваше, защото беше обаятелен. А особена обаятелност изпълваше пространството около него главно когато се нуждаеше от някого!

Влахов тръгна към вратата, така че срещата им стана някъде по средата на кабинета.

— Как живееш? — запита Влахов.

— Добре…

— Все там ли си?

— Все там.

Тези въпроси разочароваха Иванов и той се запита дали не греши в преценката си, но минута по-късно той щеше да разбере Влахов — макар и няколко месеца да бяха минали от последната им среща, те сякаш отново трябваше да свикнат един с друг, или пък да забравят какви са били някога. Най-малко от всичко сега Иванов желаеше да се разделят като чужди.

Докато говореха, вратата зад тях се отвори и влезе секретарката с поднос в ръка — две кафета и две чашки кока-кола. Иванов отново се ободри — един генерален директор, комуто викаха „див петел“, не черпеше от проста любезност.

— Заповядай! — покани го Влахов.

Седнаха край масичката в средата на кабинета, точно под полилея от ковано желязо. Влахов почака да излезе секретарката и усмихнат се обърна към приятеля си.

— Е, добре дошъл. — Беше изгряла най-очарователната му, свикнала с възхищението на хората усмивка. — Ние сме стари приятели и няма нужда от дълги предисловия! С две думи — каня те да дойдеш при мен! Преди да те запитам съгласен ли си, искам да те предупредя, че наследството ми е тежичко… Няма да говоря какво е правило предишното ръководство. Но тук има големи възможности за работа! Особено за хора, талантливи като теб! Тук ти най-пълно ще почувствуваш удоволствието от добре изпълнения дълг!… Аз не държа кой знае колко на генералното си директорство, но елементарната обществена почтеност ме задължава да дам всичко, на което съм способен. Затова са ми нужни верни, с проверена деловитост хора, които ще ме разбират. Питам те — съгласен ли си да те предложа за мой заместник?

„Хайде, ти си Петър Райчев, пък другите ще лепят афишите!“ — радостно помисли Иванов и ни най-малко не се подиграваше, защото отдавна бе очаквал това предложение, чакаше го още от мига, когато научи за необикновеното издигане на Влахов.

После изведнъж му се стори, че не е разбрал добре — той го викаше за свой заместник! — посегна към кафето и се ядоса, защото ръката му потреперваше…

5

Досегашният заместник на генералния директор беше само „временно изпълняващ“ длъжността. Влахов му съобщи, че най-после го освобождава от двойния товар, но важното каза накрая, когато онзи вече се усмихваше — постоянният заместник идваше отвън.

След заседанието, на което представи новия си заместник, Влахов помоли Стоил да не бърза, защото иска да се посъветва с него.

— Видя ли ги? — запита той, когато останаха само двамата. — Добре и гладко говорят — до един готови оратори! Но върви, та работѝ с такива хора!

Стоил смутено се усмихна:

— Какво да ти кажа…

Той бе доловил, че хората го приемат добре. Всъщност още беше рано да се говори за някакви определени чувства. Длъжността заместник бе една, желаещите за нея — много и тъй като не можеха всички едновременно да я заемат, предпочитаха да видят на нея външен човек. Но докога?

— Сега внимавай — каза Влахов.

През последните дни, макар и да знаеше, че предложението му ще бъде прието, той живя в тревожно очакване, за да разбере още веднъж днес колко умно е постъпил. Най-после беше спокоен, в обединението имаше вече един човек, пред когото можеше да говори, без да се съобразява с неговата мнителност. (Беше забравил Трендафил, който също не бе мнителен!) Един човек, който въпреки титлата си „зам.“ беше само Стоил и нищо повече. Той още не забелязваше как, без да ще, раздвоява времето и произволно оставя Стоил там, където го заряза през оная вечер.

— Слушай внимателно — повтори той. — Всяко предприятие може да загази! Но тая пасмина, дето я видя тук, не я бива за нищо! Аз съм сам! Няма кой да ми направи един свестен анализ на причините защо изостава планът. Това ще бъде твоята първа задача!

Той се разхождаше из кабинета — креслото зад писалището вече не беше единственото място, дето се чувствуваше сигурен и защитен срещу всяка изненада.

— Разбираш ли? Десетина дни — толкова му е работата!

Стоил искаше да възрази, че — напротив — това е ужасно малко време, ала не посмя. Пред него се беше изправил Влахов — с ръка в джоба на панталона, широките му гърди леко разтваряха сакото, а при ръката платът се събираше в красиви, меки гънки. Стоил бе готов да се закълне, че в тоя миг Влахов слуша и вижда само себе си. Той знаеше колко е опасно да стреснеш един началник дори и когато е твой приятел.

С това не винаги осъзнато усещане за раздвоение на времето Влахов прекара и следващите дни. Сега той влизаше през вратата от алуминий и стъкло, както преди няколко месеца — със същата свежа способност да възприема и най-незабележимото. Тая способност говореше за бодрост на духа. Той отново се радваше на отражението си в стъклото, а стъпалата изкачваше щастлив, изпълнен с впечатления от есенните улици. Такава хубава есен още не беше преживявал.

Понякога викаше Стоил при себе си, но по-често отиваше при него и винаги се радваше на щастливото си хрумване. Навярно у Стоил имаше нещо от характера на шишкото с кинокамерата. Беше се приспособил на новото място със същата бързина и непретенциозност, сякаш седеше тук от години. Първия път, когато влезе при него, Стоил се изправи, но Влахов го помоли никога вече да не постъпва така. Почтително изправен и с отпуснати надолу ръце, Стоил като че ли влизаше в друго време — времето на заседанията и осъзнатата невъзможност да бъдат съединени световете на собствените мисли и чуждата преценка. То отдалечаваше Стоил от онази вечер в ресторанта и връщаше Влахов към усещането за празно пространство. Той искаше да има приятел до себе си. Само в присъствието на приятел можеше да се живее без мъчителното очакване на неприятности.

На десетия ден, както бяха уговорили, Стоил се яви да направи анализ защо изостава планът на обединението. Той влезе в кабинета, току-що подстриган, в нов костюм и с нови обувки. Тая прекалена официалност не се хареса на Влахов. Когато човек имаше да съобщи нещо радостно, не мислеше толкова много за външността си. Без да разбира още, че иска да поотложи разговора, той повика секретарката и поръча да им донесе кафе и коняк.

— Как ти се струва? Тая година Витоша много рано посивя!

Стоил се усмихна:

— Да бе… В града дърветата още са зелени, а Витоша вече чака зимата.

Готовността на Стоил да говори за странични неща го разтревожи, той се върна и седна зад писалището. Оттам продължи скрито да наблюдава приятеля си — настроението на Стоил бе твърде добро, за да изглежда истинско. Зад такова усмихнато лице, което още не познава бръчки, можеше да се скрие всичко, дори и най-неприятното.

Когато секретарката донесе кафето и коняка, Влахов се съвзе и най-после осъзна, че още е рано да очаква неприятни неща от Стоил.

— Е, казвай — рече той. — Слушам те.

Стоил прочисти гърлото си и Влахов намръщено сви очи. Дразнеше го тоя навик на някои хора да предизвестяват света, че започват изказването си. Но още първите думи на Стоил разсеяха недоволството му.

— Напразно говориш, че сме загазили!

Значи не сме загазили! — вътрешно се усмихна Влахов. Стоил все пак беше човек на място!

— От всички документи, а и от онова, което сам видях, става ясно едно — обединението се развива!

След такова начало би следвало Стоил да направи стереотипния преглед: такива и такива постижения, такива и такива недостатъци, ала той не постъпи така. Дълго и подробно говори за отношенията между хората в обединението и понякога Влахов оставаше изненадан от наблюдателността му. Десет дни — та кога беше успял! Но малко беше новото в тези наблюдения — те почти напълно съвпадаха с неговите собствени! Новото излезе във втората част на доклада, когато Стоил започна да описва конкретното положение в различните предприятия. Сега Влахов чуваше неща, които в по-голямата си част му бяха неизвестни, той често прекъсваше приятеля си, питаше го и му изглеждаше странно, дето сам не се е сетил да извърши същото — да прегледа документите и надникне тук-таме. Всичко като че ли бе лежало на повърхността, трябвало е само по-голямо внимание. После видя, че не е съвсем прав — някои работи не се бяха удали толкова лесно и на Стоил. Това личеше от начина, по който от време на време говореше — по-продължително обмисляше думите и ги изричаше по-бавно, сякаш искаше първо в себе си да провери как ще прозвучат.

Понякога Влахов намръщено гледаше — обикновено, когато Стоил отиваше опасно близко до неприятни неща. Тогава той мислеше дали Стоил не пресилва и дали десет дена не бяха твърде кратък срок за едно по-сериозно проучване, но не успяваше да довърши мисълта си — приятелят му бързо преминаваше на друг въпрос.

— Не… почакай! — прекъсна го той. — Казваш, че на два завода в провинцията им пречи транспортът?

— Да — сви рамене Стоил. — Вместо до цеховете суровината я стоварват на километър и половина… Но това е проектантска грешка, недовидена още от предишното ръководство!

— Знам, знам… Продължавай!

— Остава лабораторията при управлението — с едва доловимо облекчение каза Стоил. — Тя е почти цял научен институт и нейното значение е голямо. Според мен обаче началникът на лабораторията е крайно неподходящ!

— Не! — изведнъж се възпротиви Влахов. — Само Трендафил не закачай!

— Имах на разположение едва десетина дни… — веднага се отдръпна Стоил. — Може и да греша.

— Не — изведнъж искрено отвърна Влахов. — Не грешиш! Там е работата, че не грешиш!

Той си наля коняк и го изпи на един дъх. После, като гледаше гладкото, добре избръснато лице на Стоил, неговата широка брадичка и спокойните му, предани очи, разбра, че е избухнал по навик. Не обичаше да му споменават за Трендафил, но щом и Стоил не намираше друг изход, какво повече! Той си отдъхна — Трендафил преставаше да бъде бреме… Сетне неволно си спомни как и Трендафил седеше някога пред него, а той се радваше, че вижда един приятел при себе си. Не, Трендафил си оставаше бреме и образът му продължаваше да го тревожи. Той се размърда, сякаш искаше да се изправи, но само сложи ръцете си върху писалището.

— Не виждам причини за особено безпокойство — това е най-важното, което исках да кажа! — завърши Стоил.

Стоил беше млъкнал преди миг, но на Влахов му се струваше, че е изминало ужасно много време.

— Щом началникът на лабораторията е неподходящ — припряно каза той, — ще послушам съвета ти!… Започваме обща работа… не бива от самото начало да бъдем на различни мнения! Издай заповед и ликвидирай въпроса! Ще пиеш ли още един коняк?

— Нали сме на служба?

— Я не ставай педант, генералният директор те кани! Това нищо ли не означава за теб? — смигна му той.

Иванов посегна към бутилката и докато наливаше, Влахов отново си мислеше каква щастлива находка за него е Стоил. Той се огледа, сякаш в кабинета наистина се намираше онова, с което достойно можеше да награди приятеля си.

Върху покрива на отсрещната сграда вече светеше неоновият надпис и като гледаше неговото жълтеникаво сияние, Влахов изведнъж почувствува колко крехка и несигурна е радостта му. Нали така се беше радвал и когато доведе Трендафил? Пиха от същия коняк и светеше същият надпис! Но тогава беше началото. Толкова много време ли измина?

Стоил тракна празната чаша върху масичката и Влахов трепна. Вече знаеше, че щом Стоил си излезе, той през всичкото време ще мисли само за Трендафил и няма да му помогне нищо, дори старият му навик да разширява и стеснява произволно понятията, за да включи или изключи от тях онова, дето му се нрави или му тежи.

Лицето на Стоил доволно се усмихваше.

— Стоиле — рече Влахов, — ти ме зарадва, а сега бързаш да ме обидиш!

— Защо? — удивен запита Стоил. — Какво лошо ти казах?

— Какво… Нищо лошо не си ми казал, напротив… Но нима не съм ти първо приятел, а сетне — началник? Ако те поканя у дома, ще скучаеш — староергенска работа! В кръчма да отидем, не сме вече за тая песен…

— Ела у дома! — просто каза Стоил. — Откакто съм се оженил, ти още не си идвал у дома!

— Да не мислиш, че ще откажа!

6

Някой ден тая къща сигурно щеше да се пропука от тежината на вещите — това не му хареса, но още не мислеше, че е трябвало да откаже.

Креслата бяха скрити в калъфи, масите лежаха под покривки, вазите бяха без цветя. Вази без цветя — също като в магазин за мебели. Зад една витрина блестяха кристални съдове, от които — бе готов да се обзаложи — едва ли бяха отлепени етикетите. На стените висяха картини и завеси, а зад завесите навярно бяха прозорците.

Когато прекрачи прага, той изпита странното усещане, че някога вече е идвал тук. Спомни си простото жилище на Трендафил и изведнъж разбра, че домът на Стоил му прилича на онези апартаменти, които много обичаха да показват във филмите. Един дом, където нищо не липсва освен може би връзка между живота и вещите. Вещите още не бяха оживели в биографията на хората или обратното — хората се бяха умъртвили в биографията на вещите, което навярно бе едно и също, защото еднакво пораждаше студенина.

Върху килима, скръстила крака по турски, седеше Ана и гледаше телевизия.

Когато влязоха, предаваха бюлетина за времето.

„Атмосферните влияния се сложиха благоприятно… Величини от порядъка на пет процента“…

— Ана — каза Стоил. — Това е Влахов. Спомняш ли си онази вечер, когато ви запознах?

Ана полека се изправи. Лицето й все още беше занесено, ала очите й го познаха. Толкова ли я интересуваше бюлетинът за времето?

— Атмосферните условия се сложиха благоприятно! — насмешливо рече тя и розовината по бузите й изпревари усмивката. — Добър вечер!

— Добър вечер — смутено отвърна Влахов, но поздравът като че ли не стигна и той продължи, смущавайки се още повече: — Извинете, но истината е, че се самопоканих. Моля ви да не се безпокоите, няма да стоя много!

Тя не се беше изменила — същото момиче от ресторанта, само вече не с толкова доверчива ръка.

— Аз не се безпокоя! — все още поруменяла, каза Ана.

Зад гърба й говорителят продължаваше да отваря и затваря уста.

— Искате ли да пиете нещо?

В гласа й като че ли прозвуча лукавство.

— Не — побърза да отговори той. — Вече пих.

— Какво ни пречи да пийнем и тук? — обади се Стоил.

Ана дори не погледна към мъжа си. Зад гърба й сега картината на екрана трептеше, сплетена в зигзаговидни бели и черни линии. „Кой както иска — весело говореше някой зад линиите, — но аз всеки ден пия мляко!“

— Страхувате ли се? — запита тя.

Влахов не отговори веднага — въпросът й беше повече предизвикателен, отколкото насмешлив. Навярно мислеше за оная странна вечер в градината на ресторанта, ала кой знае какво точно си спомняше тя.

— Добре — сви рамене той. — Не искам да бъда нелюбезен гостенин.

— Много помня гласове! — сякаш без връзка каза Ана и следващия миг той осъзна смисъла на думите й.

Нима беше познала гласа му онази сутрин? Подир толкова месеца! Той се уплаши, че може да изглежда много развълнуван, и несигурно запристъпя от крак на крак.

Всъщност Влахов беше смутен още от мига, когато прекрачи прага и видя Ана, седнала по турски върху килима. Спокойната й поза като че ли му обещаваше същото спокойствие и на него, но веднага разбра, че се лъже. Идването му само я беше събудило от някаква апатия и сега, неестествено оживена, тя сякаш искаше да породи в душата му мисли и чувства, към които той не се стремеше.

Ана се засмя и като го гледаше право в очите, вдигна ръка и прибра косите си назад. Ръката й се задържа върху врата, сетне слезе надолу, докосвайки с пръсти копчетата на блузата. Влахов си помисли, че със същото движение навярно тя се съблича, и неволно я видя без блуза, с гладки рамене и малки твърди гърди.

— Защо не седнете? — все така спокойно запита тя и ни най-малко не му се сърдеше за това, което бе пожелал да види. — Защо стоите прав? Или винаги държите да ви канят по няколко пъти?

— Отивам за коняк! — тържествено обяви Стоил и излезе от хола.

— Мислех, че началникът на мъжа ми е стар и с брада! — подигравателно каза Ана. — А се оказа, че сте вие.

Тя седна срещу Влахов, прибра краката си до краката на табуретката и го гледаше с леко наведена глава.

— Началниците не са владици! — опита да се пошегува той.

Тя продължаваше да го разглежда и луничките по носа й се смееха.

— Внимавайте! — неочаквано строго каза тя. — Аз съм религиозна!

— Моля да ме извините!

— Вече втори път се извинявате!

— Аз наистина ви моля да ме извините!

— Няма за какво!… Хората се извиняват, когато им е неприятно и искат да скрият това! На вас нали не ви е неприятно?

Тя премести табуретката по-близко и го погледна отдолу нагоре. Косата се свлече върху раменете й, а присмехът по лицето й угасна. То изведнъж стана сериозно, ала границите на тази сериозност бяха така колебливи и несигурни, че Влахов неволно се дръпна назад.

— Вие не обичате ли да си спомняте?

— Не — отвърна Влахов, макар да не беше истина. „Но зависи какво!“ — все пак уточни в себе си той.

— Ще загасите ли телевизора? — с неочаквано раздразнение запита Ана. — Или на вас не ви пречи!

Той послушно стана, отиде и изключи телевизора. Когато се обърна, отново срещна погледа й и се уплаши от неговата откровеност. Тя упорито и безцеремонно го разсъбличаше.

Влахов пъхна ръце в джобовете на сакото, сякаш искаше да прикрие голотата си. Ана също се изправи, бавно, с отчаяна решителност в движенията, и застана недалеч от него, с отпуснати ръце и леко повдигната брадичка, стъпила с раздалечени крака като манекен.

В стаята беше тихо. Ана стоеше неподвижна сред вазичките и калъфите — дългокрака, с хлътнал корем и тесни бедра, — а Влахов я гледаше и не можеше да си спомни дали тогава, в ресторанта, е говорил пред нея за самотата си. Той никога и пред никого не говореше за това! Втренченият поглед на Ана обаче му подсказваше, че въпреки неговата съпротива тя е отгатнала всичко, и той си спомни сутринта, когато гласът й го изпълни с радостно очакване на нещо хубаво… Влахов не искаше да си спомня тази сутрин, той искаше да забрави и вечерта, в която Ана му хареса. Той беше дошъл тук, за да избяга от тревогата си, но Ана стоеше срещу него — с предизвикателно повдигната брадичка и отпуснати ръце — и го тревожеше против волята му. Всичко тази вечер тя вършеше против волята му — разговора, в който го въвлече, намеците, погледите… Обхванат от някакво непонятно озлобление, той извади ръце от джобовете и си помисли да пристъпи към нея, ала в същия миг нейде се отвори врата.

Влахов изведнъж се опомни и видя пред себе си една жена в зелена блуза и сива пола. Тя стоеше недалеч от него, лицето й беше спокойно и може би малко учудено.

— Тук може ли да се пуши? — запита той и помисли, че навярно е леко пиян, за да му се привиждат такива неща.

— Може! — с досада отвърна тя. — Защо да не може?

После отиде към витрината, дето блестяха кристалните съдове, и донесе три чаши. Влахов спечели облога със себе си — етикетите им не бяха отлепени.

Когато Стоил влезе с бутилката в ръка и видя приготвените чаши, доволен каза:

— Обичам, когато хората не губят напразно времето си!

Тази вечер като че ли и тримата бяха разменили ролите си. Стоил се напи пръв и произнесе наздравица, чието начало приличаше на край, а краят изобщо липсваше, защото изведнъж задряма и не успя да стигне до него. Влахов се чудеше защо алкохолът не му действува, както друг път, но подир всяка чашка си казваше, че стига толкова. Ана поруменя и не можеше да гледа вече нито насмешливо, нито с досада — заедно с нежния цвят на лицето й сякаш бяха избили и нейните истински мисли. Мислите й го молеха да не бърза, а той по инерция все така си обещаваше, че тая чашка ще бъде последна.

Когато се намери в леглото си, без да знае как е станало това, вече съмваше и през болката, която бясно обикаляше през мозъка му и разкъсваше всичко по своя път, в съзнанието му се създаваше и се разпадаше една и съща картина.

Ана е седнала и съсредоточено гледа в чашата си.

— Всичко омръзва и после няма смисъл да продължава. Но първо трябва да се излъжеш! Мислех, че ти си изчезнал и никога вече няма да се появиш. А ти си бил началник на моя благоверен. Просто да пукнеш от смях!

Тя е равнодушна, с изопнато от алкохола лице. По това лице отново няма никакви следи от намерения, то е неподвижно и гладко, с една-единствена гънка — там, дето го подпира юмрукът й. Той иска да сложи ръка върху рамото й, но го мързи и с идиотска настойчивост мисли, че Ана непременно ще дойде в квартирата му. От това видение, което се повтаряше с влудяваща настойчивост, той се освободи едва когато намаля главоболието му и отново заспа.

Събуди се към обед със схванати вратни жили и дълго стоя под хладния душ в банята. Кожата му настръхна, но студът върна свежата гъвкавост на мускулите му. После свари кафе и го изпи горещо, течността опари езика и гърлото му. Новото усещане разсея страха му, че е сторил нещо, от което сетне може да се срамува, но чувството му за неловкост пред самия него остана. То го напусна по-късно, по пътя към обединението — всъщност достатъчно беше да не повтаря снощната вечер, следователно не биваше да ходи у дома на Стоил.

7

— Другарят Трендафил Милев моли да го приемете! — тихо доложи секретарката.

— Защо му казахте, че съм тук? Няма ме… Заседавам!

Преди още да види в очите на секретарката колко неубедително е това, той видя пълния с недоумение поглед на Трендафил и се изчерви.

— Не мога да го приема сега! Обяснете му! — почти помоли той. — Да отиде при Иванов!

Секретарката излезе, а той си спомни деня, когато искаше да отиде при министъра, за да му зададе някои неудобни въпроси. Тогава лицето на Трендафил беше отчаяно, още по-отчаяно беше лицето на дъщеря му, а въпросите щяха да бъдат неудобни за министъра. Тогава него го душеше яката на ризата и не проумяваше как е възможно при толкова умни хора все още да има нелогични неща. Това беше времето, когато страдаше от своята безпомощност…

Той се изправи и тръгна към вратата: искаше да спре секретарката, преди да е върнала Трендафил, но още след първата крачка разбра, че повече отвсякога не желае да вижда брадатото му лице. Страхуваше се да не го разколебаят спомените му и този страх беше много стар, по-стар дори от приятелството им.

„Как да му помогна, когато няма начин! — питаше се той. — Разговорът ще бъде изтезание и за двама ни, защото той няма да ме разбере! Трябва да мине време, за да осъзнае колко неподходящ е бил за началник на лаборатория!“

А с подобен началник на лабораторията работите нямаше да се оправят — той знаеше колко важно е всичко, което се върши там. Когато анализите закъсняват или се губят, или са неточни… Беше му мъчно за Трендафил, но имаше ли право заради чувствата си да пожертвува интересите на обединението? Не! Никой не му беше дал такова право!

Влахов се върна на мястото си и въпреки справедливостта на мислите му отчаяното лице на Трендафил все така продължаваше да го преследва. Ниско остригана коса и настръхнала брадица, нависнали вежди, под които се крият очи, дето никога вече няма да погледнат с добродушна насмешка…

— Какво искаш? — изведнъж се ядоса той. — Не превърна ли лабораторията в хаос?

— А ти! Обединението да не е цъфнало? — навярно щеше да му отвърне Трендафил.

— Не говори за обединението! Твоята работа беше само лабораторията!

— Защо лъжеш? Тебе никога не те е интересувало как работя, ти уволни предишния началник на лабораторията и ме доведе, за да имаш свой човек тук, но нищо не излезе! И сто човека да имаш, сам ти също трябва да разбираш от нещо!

Влахов удари с юмрук по писалището, но Трендафил не млъкна, защото не беше в стаята и нямаше как да го изгони.

— Защо се преструваш? — ехидно запита Трендафил. — Нали ти беше известно, че нищо не разбирам от лаборатория? А ти ме защищаваше, защото и твоето положение беше същото! Ти защищаваше себе си! Сега вече не съм ти нужен, имаш си друг… А и мене щеше да направиш свой заместник, но тогава беше нов и още не знаеше, че можело и така!

Влахов затвори очи. Какво общо с истината имаше всичко това? Нищо!… Никого не бе уволнявал заради Трендафил — предишният началник на лабораторията си отиде сам… Вярно е, не можеше да го понася, беше дребен и плешив, а той цял живот бе страдал от дребни и плешиви хора с кротки усмивки и любезни очи. От учителя му по математика до старшината на ротата. Но не го уволни, той си отиде сам, за да освободи мястото за Трендафил и за неприятностите, които Трендафил донесе със себе си. Защото още на първото заседание някой каза, че в лабораторията е настъпил истински хаос, и едва когато Влахов се намръщи, онзи нарече хаоса временно неблагополучие, което скоро щяло да се оправи. Не се оправи до края… Беше сбъркал, но не можеше вече да отстъпи. В онова дебнене зад усмивки, в каквито неусетно се превърнаха заседанията, наистина искаше да има поне един свой човек наоколо. Но това ли беше най-важното? Просто той вярваше, че някой ден Трендафил действително ще стане добър началник на лабораторията. Тази вяра защищаваше той!… Можеше ли Трендафил да го разбере? Можеше ли да разбере също така, че освен приятелството има и нещо по-голямо — интересите на обединението например?

Влахов вече съжаляваше, задето не го покани да му обясни у кого всъщност е вината; един разговор непременно щеше да отвори намръщените му очи. Или пък най-малкото, сам той нямаше да изпитва това ненужно неудобство сега.

Протегна ръка към слушалката да провери бил ли е Трендафил при Стоил, но в същото време иззвъня прекият телефон.

— Влахов на телефона — привично каза той и веднага осъзна, че е избързал — на другия край можеше да е Трендафил.

Някой затаено дишаше в слушалката и Влахов посегна към вилката.

— А, ти ли си! — изпревари го спокойният, лишен от всякакво учудване глас на Ана. — Мислех, че е моят… Погрешно са ни свързали! — Тя млъкна и Влахов беше сигурен, че се усмихва — как ще ги свържат погрешно, когато телефонът беше пряк! — Аз съм тук наблизо. Влязох да пия едно кафе, но не ми е приятно да го пия съвсем сама…

— Покани някого… — с пресъхнало гърло я посъветва той и пак си представи усмихнатото й лице.

— Вече поканих!

„Жалко!“ — искаше да каже Влахов, но само пое дълбоко въздух и стисна слушалката в ръката си. Оттатък вече нищо не се чуваше, слушалката внезапно онемя и той разтревожен запита:

— Ало?…

— Кафенето е до пощенския клон! — рече Ана и като почака малко, допълни: — На пет улици от теб! Може да се дойде и без кола, другарю генерален директор!

Тя се засмя и затвори телефона. Главата му се изпълни с равномерния сигнал от слушалката, но на него не му идваше наум да я отлепи от ухото си. После изведнъж се почувствува самотен и знаеше, че това не е самотност, а някаква празнина. Тя отдавна дебнеше наоколо и най-сетне бе зейнала. Всичко му опротивя, кабинетът го отблъскваше с неприятностите, преживени тук. Можеше ли нещо да запълни тая празнина? В нея нямаше място нито за работа, нито за приятели. Тя беше непристъпна и растеше неудържимо като есенното пожълтяване — всеки ден повече от вчера, днес повече отвсякога.

Когато влезе в кафенето, внезапно го обхвана неувереност — не знаеше какво от онази вечер е било действителност и какво — негова собствена измислица. Струваше му се, че зад обаждането на Ана се крие някаква шега.

Тя седеше в дъното на кафенето до голям плакат с море, плаж и жени но бански костюми. Плакатът пълнеше с пошлост не само кафенето. Влахов колебливо спря и мислеше да се върне, ала лицето на Ана го успокои. Тя се усмихваше невинно и весело; облечена в простичка домашна дреха, тя никак не приличаше на прелъстителка, а само на жена, която се готви да побъбре пред чашка кафе.

— Здравей! — каза тя. — Виждаш ли колко точно съм изчислила пътя ти — поръчах кафетата и подир минута ще ги донесат!

Той седна срещу нея. Отдавна не беше влизал в кафене и навярно щеше да се чувствува неудобно, ако не мислеше колко различна можеше да бъде тази жена. Нищо в нея не напомняше онази чудновата вечер — изглежда наистина много си беше въобразил! Това го изпълни с неочаквана тъга и той примирено си каза, че така е може би най-добре.

— Защо ме разглеждаш? — запита Ана. — Ходих да ми направят ноктите…

Тя му показа ръката си и я сложи съвсем близо до неговата. Ноктите й бяха тесни, заострени и меко проблясваха като вътрешността на мидена черупка.

— Имаш хубави нокти — неспокойно каза той, зарадван от малко закъснялото откритие, че вече си говорят на ти.

— И твоите са хубави — рече Ана и хвана ръката му. — Такива нокти имат силните, решителни мъже.

Тя обърна ръката му с дланта нагоре и леко прекара пръстите си по нея. Онази странна вечер не беше измислена от него, тя съществуваше, но сякаш бе преживяна от други хора. Той си представи как Ана го гледаше, когато загаси телевизора, но да отиде по-нататък не посмя — такава чистота и спокойствие лъхаха сега от Ана.

Сетне келнерката донесе кафетата. Ана взе с лъжичката парче захар и внимателно го пусна в чашата. Движенията й бяха точни и съсредоточени и като я наблюдаваше, той си спомни как само преди половин час тя му беше позвънила уж погрешка.

— Пак ме разглеждаш! — удиви се тя. — Толкова ли зле изглеждам?

— Не… напротив! Мислех нещо.

Тя престана да бърка кафето, извади лъжичката и я сложи в чинийката.

— Мислиш как съм сгрешила телефонния ти номер — случайно или нарочно? Няма да ти кажа!

— Такова нещо никога не съм си мислил — излъга той, внезапно уплашен да не би наистина да му е позвънила случайно. — Мислех само, че едно кафе се пие за пет минути… Ако бяхме в кръчма, щяхме да повторим…

— Докато се напием ли? — строго запита тя. — Благодаря!

Изпи кафето си мълчаливо, без да поглежда към Влахов, все така съсредоточена, отмерена и далеч от всичко, което можеше да породи някоя определена мисъл у него. Но цветът на роклята й, нещо средно между кафяво, жълто и зелено — едва сега виждаше, дето роклята й не е нито простичка, нито домашна, — бе обнадеждаващ. Нищо не разбираше от цветове и за първи път му идваше наум, че когато избира дрехата си, човек може да свърже цвета й с предстоящо намерение. Тя беше избрала рокля със сложен, ала обнадеждаващ цвят.

Наистина ли не беше позвънила случайно? Той стисна парчето захар, което държеше между пръстите си, и го счупи. Струваше му се, че малкото кафене изведнъж се е превърнало в един затворен свят, откъдето само той не може да излезе, когато си поиска.

Когато усети, че Ана го наблюдава, той я погледна намръщен и почти сърдито запита:

— Имаш ли повече време днес?

— Зависи… — отвърна тя. — Ако потрябва, може да се намери.

— Денят е много хубав… Не искаш ли да се разходим из гората?

Те влязоха в парка откъм стадиона и мълчаливо продължиха покрай кортовете и лятната къпалня. После свиха към телевизионната кула.

По пътеката имаше сухи борови игли, между оределите листа на дърветата ту синееше небе, ту ярко блестяха бели облаци. Върху нападалата шума и по храстите лежаха слънчеви петна и когато вятърът ги разлюлееше, гората изведнъж се изпълваше с живот. Този живот не искаше никакво усилие да се включиш в него, той бе навсякъде и Влахов сякаш го носеше и винаги го бе носил със себе си. Ето какво бе родило желанието му да дойде тук — животът, в който имаше място за всичко.

Така той като че ли забрави спътницата си, зарадван от своето откритие. Назначаването на Трендафил и неговото уволнение, изостаналият план, Стоил и Ана, която бе жена на Стоил, но крачеше сега заедно с него все по-навътре в гората… Всичко си имаше място и навярно това хората смятаха здрав смисъл — да понесеш едновременно много неприятности и пак да се радваш на сухите борови игли, на небето и слънчевите петна по земята. Той бе тръгнал към гората угнетен, изпълнен с угризения и до гуша потънал в празнината, която наричаше самота. Сега разбираше, че не може да има самота, докато съществува гора, вятър и мирис на бор, докато се разнася тихо шумолене на женски стъпки, докато диша дълбоко и жадно забравения горски въздух.

На една огряна от слънцето полянка той спря и погледна Ана. Отдалече, през върховете на дърветата, долиташе глухият шум на града; по-далече от тоя шум сякаш бяха останали грижите и тревогите му. Полянката беше утъпкана и по нея отдавна не растеше трева — навярно много хора бяха минали оттук. И тези хора непременно са били по-умни от него и по-прозорливи, щом навреме са избягали от валяка на собствените си мисли.

Влахов се усмихна, защото вече не изпитваше никакви угризения, а само желание да прегърне Ана, която също го гледаше и чакаше. Тя стоеше облегната на едно дърво и се усмихваше, а усмивката й беше жива като гората и не се искаше никакво усилие да й отговори. Пристъпи към нея и я прегърна, тя обви шията му с ръце, затвори очи и го целуна. Той въздъхна и още по-силно я притисна, изненадан от мисълта, че всичко го е водило към тоя миг — от вечерта в ресторанта и сутринта, когато й позвъни, до празното пространство около него на заседанията и уволнението на Трендафил. Той стискаше тялото й заедно с роклята, чийто цвят трябваше да го обнадежди, а сега го отчайваше. Защото не беше вярно, че няма угризения; в съзнанието му непрекъснато изплуваха представи за хора и събития и те сякаш пълнеха гората с мисли, които не одобряваха постъпките му и отново разделяха света на две несъединими половини. Тогава го обхвана ярост, че не може да сломи собствената си съпротива, и поведе Ана към храстите, за да няма вече връщане. Тя покорно го последва, но когато той посегна да разкопчее роклята й, Ана поклати глава:

— Моля ти се, не тук!

— Ела у дома… Ще дойдеш ли?

— Ще дойда. Но моля те, не сега! Утре…

Той я пусна и задъхан отстъпи назад. От кръста нагоре тя бе огряна от слънцето, ресниците на клепачите и косите й сякаш светеха, а очите й го гледаха с някакво радостно и едновременно учудено спокойствие.

— Не бъди така нетърпелив — без укор каза Ана и не го утешаваше, защото самата тя навярно нямаше нужда от утешение.

После вятърът разлюля слънчевото петно, сред което стоеше тя, но лицето й не се промени, нейните представи сигурно раждаха мисли, които пълнеха гората с радостни предчувствия… Той с въздишка извади цигарите си и беше изненадан, че в тоя свят има място и за най-несъвместими неща.

Секретарката го посрещна разтревожена, той разбра, че се е случило нещо лошо, и с изстинало сърце помисли за Трендафил.

— Викат ви в министерството!… Убих се да ви диря! Имате само двайсет минути!

Той си отдъхна, ала веднага го натисна нова тревога — какво още трябваше! Нали вече говориха за плана? Проследи погледа на секретарката и видя обувките си — омърляни и прашни. И затова ли трябваше да мисли сега? После съобрази и за голямо учудване на секретарката изтри обувките си в края на килима. Но тя беше опитна служителка и лесно прикри изненадата си зад полуусмихнатия въпрос:

— Какво ще наредите, докато ви няма?

— Кажете на заместника ми никъде да не отива и да ме чака! Вие можете да не ме чакате!

Зам.-министърът го посрещна пред вратата на кабинета си и сърдечно стисна ръката му, но разговорът, който последва, не беше много сърдечен. Пак същото — зам.-министърът го мъмреше, макар и любезно, а Влахов мрачно гледаше кокалестото му лице с широко надустие и голямо изпъкнало чело.

В списъка на министерството тяхното обединение беше номер осем, следователно той беше осмият поред, който сядаше да бъде мъмрен… Някога, през първия му учебен ден, главният учител им беше наредил да острижат косите си и никак не се интересуваше, че те са дошли да учат буквите… Зам.-министърът не го питаше как се изпълнява план, не искаше и да знае какво мисли един генерален директор на заседание, а говореше и думите му сякаш се трупаха между писалището и креслото, дето седеше Влахов. Той бе осмият поред. Измитаха ли после думите или „зам“-ът, си ги оставяше за повторна употреба, по-лесно да изпълни и своя собствен мъмрещ план?

„Я си затвори човката!“ — беше казал някой и на Влахов му се искаше да го повтори, но клатеше усмихнат глава — мислеше за гората и огряното от слънце лице на Ана, примижаваше пред блясъка на прожекторите, смигаше на шишкото с такето, който бе доволен от него — и с чужд магнетофонен глас обещаваше отчетът за мероприятията да бъде готов. И не само готов, а изпълнен по всички показатели. Разбира се, те имат сили. Съгласен е, че много проточиха. Този план като че ли заседна на гърлото им. Вече ще използват всички сили и възможности, крайно време е!

После му се стори, че зам.-министърът е объркал номера на тяхното обединение, както бъркаше навярно и него с някой друг, защото престана да го разбира и не си спомняше нито едно мероприятие. Всичко бе потънало в празното пространство, което изкривяваше погледите и мислите. Но той продължаваше да клати глава, до пояс затрупан от изречените думи.

— Бих желал следващия път да се видим вече по друг повод! — каза зам.-министърът и той осъзна, че пак му се е разминало. Ала докога?

После зам.-министърът го изпрати до вратата и отново стисна сърдечно ръката му.

В колата на Влахов му се приспа и той задряма, ала също както след тежко пиянство, в съзнанието му непрекъснато се повтаряше разговорът със зам.-министъра. После изведнъж нещо го сепна, той тревожно погледна пред себе си — стените на къщите и уличните лампи сякаш връхлитаха към колата, за да отстъпят сетне мигновено встрани и в това странно движение напред Влахов разбра, че не желае повече да го бъркат с друг, с онзи, с когото имаше само общи спомени…

Влахов свали стъклото и влажният вечерен въздух меко заудря лицето му. Вятърът го ободри и той видя, че е нямало нищо обидно в мъмрещия глас на зам.-министъра. Беше си го заслужил! Но не мислеше ли същото и когато слушаше анализа на Стоил? Малко повече упоритост и самочувствие! Наистина може би сега всичко изглеждаше по-леко осъществимо, защото не го гнетеше многопосочното движение на всекидневието с необходимостта да разсъждава за всевъзможни неща, които изтощаваха ума и сърцето му. Какво трябваше да извърши! Вече знае кой на какво е способен, в лабораторията ще доведе нов човек, за провинциалните заводи ще поиска продължение на линията, та да не се стоварва суровината толкова далеч…

Разбира се, той е придобил някакъв опит и не трябва повече да мисли, че светът край него се раздвоява. Той е генерален директор и отговаря за всичко — хубаво и лошо. Включително и за себе си. Може ли едно обединение да върви напред, ако неговият генерален директор е неуверен и плах?

Колата спря — и той учудено погледна шофьора.

— Стигнахме! — каза шофьорът и слезе да отвори вратичката, но Влахов го изпревари.

Когато влезе в кабинета си, той беше забравил какво е наредил на секретарката и се изненада, като видя Стоил. Сякаш бе влязъл в чужд кабинет!

— Какво е станало? — запита той. — Защо си тук!

— Изпълнявам разпореждането на генералния директор! — усмихнат отвърна Стоил.

— Да, да… — най-сетне си спомни той и се зарадва на своята предвидливост.

Кой друг, ако не Стоил му беше нужен сега?

— Бях в министерството! — каза той. — Лек масаж, от който може да се окуцее!

Стоил съчувствено кимна, а Влахов си спомни Ана и неочаквано разбра, че в разсъжденията му преди малко е липсвало нещо много важно. Той се усмихна смутено и без да съзнава как отново дири защита, седна на мястото си зад писалището. Ана… Стоил… Трендафил… Провинциалните заводи… Главният инженер… Или той наистина беше неспособен да се противопостави на убийствената многопосочност на всекидневието? Поне за Ана да не мислеше сега, тя нямаше никаква работа тук! Но тъкмо Ана най-много го смущаваше и като напразно се мъчеше да я прогони от съзнанието си, той мислеше за онова, важното, дето бе пропуснал, или просто не искаше да мисли за него…

Стоил седеше неподвижен и чакаше.

— Слушай — ненадейно и за себе си му каза Влахов. — Не знам какво става вече с мен! Преди няколко месеца бях уверен в силите си! Умеех да предвиждам нещата, просто като че ли четях мислите на хората! Не съм ти разказвал дори такива неща като онзи мач — спомняш ли си, веднъж бяхме на мач? — дори такива неща — колко гола да вкара един отбор — сякаш бяха в моя власт! Струваше ми се, че летя над света и се движа не по паважа, а върху покривите на града… Чувствувах се силен, дори не знаех истинската си сила и навярно съм прекалявал… Страшно нещо е силата! А сега за един месец три пъти ме викат в министерството! И уж всичко ми е ясно, уж само да помисля, и ще оправя работата, а не мога. Като се опитам да мисля, сякаш потъвам някъде и бързам да изплувам, преди да се удавя!

Влахов още никому не бе говорил такива неща. Стоил седеше с наведена глава и това го улесняваше. Ако гледаше очите му, навярно отново щеше да мисли за Ана и да се смущава, а така сякаш говореше на себе си. После усети как все пак Ана присъствува на разговора им, но сега тя като че ли живееше в друго време, където Стоил никога нямаше да се появи.

— Никак не е лесно да бъдеш началник, Стоиле!

Стоил чак сега го погледна. Лицето му беше като подновено — тоя човек не се уморяваше и след дванайсет часа прекарани в обединението.

— Защо се самобичуваш? — с упрек запита той. — Работил съм на много места и съм видял всякакви началници. Ти си един изключителен генерален директор!

Влахов бе готов да се усмихне — той отдавна имаше нужда да чуе това и го чакаше още от сутринта, когато за първи път позвъни на Стоил. Преди него той бе чакал тези думи от Трендафил, ала Трендафил беше глупав и не се досещаше. Но не се усмихна, защото не беше вярно, че е изключителен генерален директор: Стоил просто лъжеше, лъжеше, без да му мигне окото.

— Ти си великолепен ръководител — продължаваше Стоил. — Никак не разбирам отчаянието ти: може би си уморен, нужна ти е почивка…

Или пък говореше така от приятелство, наистина разтревожен от неговото отчаяние? Толкова му се искаше да е от приятелство, че за миг повярва и сърцето му се отпусна, ала сетне видя как по свежото лице на Стоил няма никаква тревога. То само се преструваше на загрижено. Познаваше си го той, как хубаво си го познаваше! Това не беше Трендафил, добрият, наивен и глупав Трендафил! Този много добре знаеше как вървят работите на обединението…

Влахов мълчаливо запуши. Изтънялото му лице беше посивяло като тютюневия дим, но той вече не се безпокоеше как трябва да изглежда един генерален директор. Най-после му бяха казали онова, което очакваше да чуе, но беше недоволен и съжаляваше, задето е избързал с тоя разговор. А така добре бе тръгнало всичко между тях! Влахов си спомни как го радваше есента и влизаше в кабинета си бодър и щастлив. Също като някога и с Трендафил, само че тогава го радваше горещото, зелено лято…

— А онези от министерството… — рече Стоил. — Навсякъде има и е имало завистници, ще кажа аз!

Влахов поклати глава. Беше му безразлично какво ще каже Стоил. И винаги бе подозирал, че един ден ще се случи това — Стоил бе прекалено наблюдателен и досетлив. Тогава защо уволни глупавия Трендафил? Или имаше нужда от лъжата само докато я чакаше, защото не знаеше, че няма да й повярва! Той си спомни какво мислеше в гората и горчиво се усмихна — наистина ли в тоя свят нямаше място за несъвместими неща?

8

Докато траеше наблюдението, от време на време Главният започна да се обгражда с бариера, която не пропускаше мислите му, или пък така ги усложняваше, че ставаха абсолютно неразбираеми за нас. Веднъж в трептенето на спускащата се бариера долових някои незащитени негови мисли и разбрах, че той също се беше превъплъщавал. Но докато ние имахме за задача по един образ, той последователно се бе превъплъщавал в образите на всички. Не знаех доколко е успял, но възможностите на Главния бяха несравними с нашите.

Когато бариерата не го отделяше от нас, той непрекъснато строеше теории и ги унищожаваше, за да се задълбочи в нови, още по-сложни, и в основата на всичко стоеше някаква опасност, която ни застрашава. Аз почти се досещах каква е работата. Спомнях си събуждането на Влахов и като че ли налучквах защо в кратките мигове на себеосъзнаването хората минават едва ли не през целия си живот. И отпъждах тези мисли, защото нямах право на тях — бях само наблюдател на опита…

На стената-екран се появи хубавото лице на Ана. То беше мургаво и с лунички по носа, а от скулите леко се стесняваше надолу. Косите й бяха прибрани накуп върху тила, шията й изглеждаше по-дълга и като че ли бе създадена само за нежния овал на лицето. Те просто си принадлежаха — шията и овалът на лицето й. Но очите й сякаш имаха самостоятелен живот — това впечатление идваше от почернените клепачи. Челото й беше спокойно, ала тя никога не бе мислила повече отсега…

Следващия миг, както ставаше винаги, образът излезе от екрана и жената се изправи в целия си ръст: висока, облечена в тънка резедава рокля, която стигаше до над коленето на дългите й крака. Тя вече трябваше да тръгне и кой знае защо първо се стегнаха мускулите на ръката, дето стискаше чантата. „Не мога повече! Защо прави така?“ — беше мисълта, която я измъчваше, и наред с нея в съзнанието й се раждаха и угасваха толкова много други мисли, че по тях можеше да се проследи целият й живот.

Сега обаче главната й мисъл беше Влахов и тя не го виждаше такъв, какъвто го знаехме ние. За нея той не беше само красив. Очаквайки го, тя си представяше някакво равновесие, което непременно трябваше да настъпи заедно с появяването на Влахов. Надеждата й за това равновесие беше постоянна дори и когато мислеше, че е възможно той да не дойде. Тя мислеше за Влахов без думи, в съзнанието й образът му се изграждаше от погледи и намерения, от докосвания и желания, породени от докосванията, преплиташе се с картини от кафенето, улиците и гората, от всички места, дето е била или й се искаше да бъде заедно с него. Тя го виждаше в движение, което имаше само две посоки — приближаване и отдалечаване — и между тези две посоки стоеше безкрайното й очакване.

Влахов трябваше да дойде преди половин час и Ана губеше търпение. Представяше си стълбището, улицата, спирката на трамвая и нямаше никакво желание да слезе по стъпалата, да прекоси платното и застане на спирката. Спирката беше извън движението на Влахов, там посоките губеха смисъл, а заедно с това — и надеждата й за равновесие…

Тя беше неспокойна и защото за първи път се намираше в тази стая, жилище на Влахов. Стаята беше тясна, с две легла покрай стените, допрени като буквата Г. Един двукрил гардероб с натрупани отгоре куфари. Пред прозореца висеше перде. Нищо не подсказваше, че тук, в този грозен и мрачен свят, живее генерален директор като Влахов. „Интересно — питаше се тя, — защо не се е оженил повторно?“ Ана си спомни какво говореше той за бившата си жена и презрително стисна устни — още тогава тоя разговор не й беше харесал. Интересуваше я също кой разтребва апартамента. Тя не можеше да си представи Влахов с метла или прахосмукачка в ръка, но наоколо бе чисто, макар и всичко — поразено от неизлечимата болест на овехтяването…

Тази стая, в която предметите вече бяха изгубили своя първоначален цвят и форма, кой знае защо й напомняше и ергенската квартира на Стоил. Всъщност докато чакаше и се безпокоеше, тя нито веднъж не помисли за мъжа си и все пак сякаш го виждаше в някакъв полумрак, отдето всеки път изплуваха различни лица. Едно беше еднакво в тях — размитите им черти. Тя не умееше да си представи лицето на своя мъж. И ако понякога го виждаше пред себе си съвсем ясно, като прекомерно увеличена снимка, върху която личат дори порите и брадавиците, тя не знаеше, че си представя не Стоил, а само мисли за неприятните мигове, преживени с него. Ана избягваше да си спомни тези мигове, но както повечето наблюдателни хора, не умееше да наблюдава себе си и не подозираше как непрекъснато живее, потопена в тях. Стаята на Влахов също никак не приличаше на ергенската квартира на Стоил. Ана измисли тая прилика, но за нея тя имаше съвсем друго значение. Напомняше й настроението през един далечен ден, само че не желаеше да си спомня продължението му. Искаше да остане тук и да забрави последните месеци от живота си. Тази стая й харесваше — край изгубилите формата си предмети се бе оформял един характер, сред губещите цвета си вещи се бяха появили цветовете в мислите на Влахов… Но тя не съзнаваше какво я вълнува и ставаше все по-неспокойна…

В съседния апартамент пресипнал мъжки глас се опитваше да пее и това я дразнеше. Тоя глас й напомняше човека, който поправяше звънеца на партера — когато идваше, любопитният му поглед я изпроводи чак до площадката на първия етаж. Сега тя пак мислеше за стълбището, за неговите площадки и вратите на всяка площадка, макар съзнанието й нито за миг да не се освобождаваше от образа на Влахов.

Захвърли чантата си върху леглото и отиде до прозореца. Долу улицата течеше на два потока, разделени по средата от трамвайната линия. Ана се облегна на рамката, уверена, че ей сега ще види Влахов, но всички, които слизаха от трамвая, тръгваха в обратна посока, а от автомобилите нито един не спираше край тротоара.

Тя въздъхна и като нямаше какво друго да прави — стълбището все така я плашеше с единствената възможност да я върне там, откъдето бе тръгнала, — влезе в съседната стая…

Влахов изкачи стълбите и не видя нищо от онова, дето бе направило впечатление на Ана — нито човека в партера, нито ужасяващо големия брой на площадки и врати. Влезе в антрето и оттам в стаята, но го посрещна само дъх на парфюм. Ана си бе отишла преди миг, но така силно се чувствуваше присъствието й, че като затвори вратата след себе си, той искаше да каже: „Извинявай, закъснях!“ — и се сепна. Нямаше никого, Ана си беше отишла. Той хвърли ядосан вестника, който носеше, и не забеляза, че падна до чантата й.

После отиде до прозореца и дълго стоя там, скръстил ръце пред гърдите си. Без да се обръща, гой виждаше стола, върху който навярно тя бе седяла — с изправен гръб, прибрани колене и чанта на коленете. Така уверено седяха жените, когато бяха най-безпомощни, но представата за нейната безпомощност още не го трогваше — той сякаш бе забравил колко дълго се лута из улиците, внезапно разколебан пред тая среща между четири стени. Стоеше неподвижен с лице към прозореца, а дъхът на парфюма продължаваше да виси зад него и го изпълваше с все по-голямо раздразнение. Той не знаеше кому се сърди — на себе си или на нея.

После чу някакъв шум и когато се обърна, тя току-що бе влязла, ръката й още се подпираше в рамката на вратата. Той се спусна към нея, сложи ръце върху раменете й и я притегли, но Ана леко го отблъсна:

— Пил си! Сигурно за кураж!

— Не! Имахме чуждестранни гости в обединението. Затова и закъснях! — излъга той.

— Не ми говори за вашето обединение!

Той помисли, че обединението й напомня за Стоил, но това не беше вярно. Просто й стана смешно, че така неправдоподобно звучат и най-сериозните оправдания.

— Не се ли уплаши, че съм си отишла?

— Не — каза той и пак я притегли към себе си.

Тоя път тя не го отблъсна.

— Когато се обърна, лицето ти още беше ядосано! Не видя ли чантата ми?

Той погледна към кревата — чантата лежеше край вестника.

— Неудобно е двама души да се прегръщат прави…

— Ти не си ли бил ученик? — насмешливо запита тя, но го последва и седна до него върху леглото. — Или никога не си се прегръщал в гора?

Раздразнението му беше минало, но още не изпитваше и никаква радост. Полуповдигнато към него, лицето й беше красиво, тя се усмихваше със затворени очи и заедно с усмивката едва забележима червенина стопляше страните й. Само той беше студен и отново се колебаеше, не можеше да забрави, че не са в гората, дето предварително знаеше какво ще му отвърне тя.

— Не си ли пил достатъчно? — подигравателно запита Ана.

Влахов не отговори.

— Да ти сваря ли едно кафе — видях, че имаш в кухнята!

Той се засмя и отказа. Тогава тя стана и направи няколко крачки към прозореца, но не стигна дотам, а седна в края на леглото и се отпусна назад върху ръцете си. Роклята се вдигна високо над коленете й.

— Знаеш ли какво си мисля? — тъжно запита тя и понеже той нищо не каза, продължи: — Ти просто си искал да провериш дали ще дойда. Сега вече мога да си отида, нали?

— Можеш да си отидеш винаги, когато пожелаеш — отвърна той, загледан във великолепната линия, която започваше от рамото и се губеше някъде към коленете й. — Но не виждам защо трябва да бързаш.

— Не бързам, но после няма как да се оправдая с чуждестранни гости!

Влахов стана и усмихнат се изправи пред нея. Тя повдигна пак лицето си и на него му се стори, че колкото и да е странно, това е първият истински миг от всичките им срещи до днес. Тя беше дошла и беше го чакала — нима сега трябваше да си отиде, за да осъзнае после той, че този миг никога вече няма да се повтори?

Тя посегна към чантата си, но Влахов я хвана за ръка:

— Не те пускам!

Ана поклати глава:

— В училище имаше извинителни бележки. Сега вкъщи нищо не помага.

Той дръпна чантата й и я захвърли настрана:

— Никъде няма да ходиш.

После те лежаха в разсеяния полумрак — навън отдавна се беше стъмнило, но в стаята влизаше светлина от уличните лампи. Беше вече към единайсет, ала на Ана като че ли не й правеше никакво впечатление късният час.

— Гладна съм! — каза по някое време тя. — Имаш ли нещо за ядене?

— Има в кухнята — отвърна Влахов.

Като почака малко и се увери, че той няма да помръдне, Ана седна върху леглото, усмихна се и сетне тръгна гола към вратата. „Да я напляска сега някой по задника, да разбере!“ — мислеше той и не знаеше какво се е случило с него, защо от присъствието на Ана празнината в душата му става още по-голяма.

— Искаш ли и ти?

Ана стоеше пред вратата, отпуснала тежестта на тялото си върху единия крак, с протегната напред ръка.

— Не!

Въпреки това тя донесе сандвич и на него, но той не го побутна. Докато Ана дъвчеше и вкусно примляскваше, в пристъп на разкаяние Влахов мислеше, че е несправедлив към нея. За да дойде и остане тук, тя жертвуваше много, а той — нищо. Жертвуваше с усмивка, без да му досажда, и може би оттам идваше спокойствието й, в което той виждаше само безсрамие.

Без да иска, Влахов посегна към сандвича. Хлябът беше сух, сиренето — старо, но можеше да се яде. Ана обърна глава и в полумрака на стаята лицето й за миг стана много красиво, както през онзи ден в гората, когато го огряваше слънцето, а косите и клепките й светеха. То бе пак така учудено от радостта, която й предстоеше. Тогава Влахов изненадан разбра, че сам той вече нищо не очаква.

Сякаш го задави, той захвърли сандвича и скочи от леглото.

— Какво ти е? — разтревожена запита тя и полека тръгна към него.

Идваше дългокрака, с малки гърди и хлътнал корем, но вече нищо не му напомняше.

— Недоволен ли си от мен?

Той беше недоволен от себе си. И това недоволство го давеше от мига, когато я прегърна за първи път; не го напусна дори когато почувствува как тя го покорява с очарованието си; когато цялото му същество, мислите и спомените му, онова, което е бил и щеше да бъде, се стремеше да потъне в нея и завинаги да остане там.

— Недоволен ли си от мен? — тихо повтори тя.

Той отчаян поклати глава. Нима можеше да й обясни? Нима можеше и на себе си да обясни защо е недоволен? Тя бе все така хубава, в светлия полумрак тялото й излъчваше едва доловима топлина и тази топлина отново го замайваше, но другото, усещането от разлюляната гора, вече не се връщаше… Онази секунда, когато слънцето огряваше лицето й, а той вярваше, че здравият смисъл е възможността в живота да има място за всичко.

Тя целуна рамото му, той я вдигна на ръце и я пренесе до леглото. Тя се засмя и здраво го притисна върху тялото си, той се опитваше да бъде нежен и я галеше, но беше толкова далеч от нея, колкото и от себе си. Защо? Нали я искаше и тя е тук? Защо да не бъде доволен?

Тя долови неговата разсеяност и като я изтълкува посвоему, успокояващо каза:

— Не се тревожи за мен. Нищо че е късно! Аз съм при сестра си в Своге!

— Много добре — отвърна. — Няма да се тревожа!

Няма да се тревожи… А беше ли се тревожил някога? Беше я поискал в началото на месеца и я получи, преди да дойде средата на този месец. Получи я гола, усмихваща се и всеотдайна. Получи я, без да помръдне пръста си. Защо да не бъде доволен? Дори беше забравил да я запита как ще оправдае закъснението си. Но това ли беше всичко, само това ли разваляше настроението му и превръщаше ласките на Ана в бреме?

Той се освободи от ръцете й и стана. Долу издрънка закъснял трамвай и разтърси стъклата, глуха тръпка премина през пода под босите му нозе, но от прозореца все така тихо струеше среднощният здрач на улицата. Нищо не се беше променило, само предметите като че ли бяха отстъпили настрани и той стоеше самотен сред стаята. Беше гол, но не забелязваше голотата си. А пространството край него продължаваше да расте, потъналите в сянка, тъмни досега ъгли изчезнаха и празнината около тялото му на атлет, с широки гърди и набъбнали мускули ставаше все по-голяма. Влахов седна уплашен на леглото, ала пространството вече не можеше да се събере между четирите стени на стаята.

Зад него Ана изшумоля, но той не се обърна, седеше с наведена глава и отпуснати между коленете ръце. Искаше да увери себе си, че е преспал с една жена, която не обича, и сега изпитва най-обикновена досада, задето тя още не си отива. Но и това не беше вярно. Искаше да обясни самотата си с неудобството утре, когато Стоил узнае къде е била жена му. И това също не беше вярно! Защото се страхуваше да признае колко много прилича неговият собствен живот на тая нощ с Ана. Беше получил всичко, както получи и Ана — незаслужено, в един миг, лишен от страдание, лишен от вдъхновението на стремежа към постигане. Няколко ослепителни месеца подир едно мигновено изплуване, без да е усетил и сантиметър от дълбочините, прелетели край него… Той ли ги преживя, или някой друг?

Влахов въздъхна и затвори очи, защото се срамуваше от себе си, ала не знаеше, че така по-ясно ще види дните, които го гнетяха. Дните на преструвки и фалшива гордост. Само столът, върху който сядаше, бе на генералния директор, а той си оставаше все Величко Влахов — смутен, объркан и глупаво упорит. Седеше в кабинета и беше като сляп, не искаше да признае, че някой някъде бе сбъркал името му с друг — толкова му харесваше да бъде това, което не можеше… Назначи Трендафил и го уволни, назначи Стоил и вече едва го понася. А не разбира, че те не са виновни. Те му бяха необходими да се бори с тяхна помощ срещу себе си. Една безсмислена борба — в света нямаше място за несъвместими неща!

Ана отдавна беше сложила ръка върху рамото му, но на него му трябваше време да се опомни къде е. Той сякаш отново извървя залутания из улиците път до квартирата си и изведнъж осъзна, че обича Ана. Не знаеше откога точно я обичаше, но досега нещо пречеше на любовта му. Не можеше да я обича и едновременно да бъде той и някой друг, който всеки миг губи от себе си и от собственото си достойнство.

Той се обърна към нея и мълчаливо я прегърна. Беше му безразлично как е изглеждала в гората и дали някога пак ще изглежда така. В гората го занимаваха други мисли, а сега знаеше как я обичаше и разбираше, че ще я запази само когато се върне към себе си… Тя го гледаше и едва ли подозираше какво мисли той в този миг. Той мислеше, че е готов на всичко заради нея, защото тепърва му предстоеше да изживее онова, което бе пропуснал. Предстоеше му да я заслужи — да изживее пропуснатите мечти и страдания, вдъхновението на стремежа към постигане, разочарованието и утехата… Защото всичко на тоя свят трябваше да има своето място. И само така можеше да остане негово.

9

Късно следобед Влахов тръгна към парка, дето го чакаше Стоил. Сутринта все още мислеше да говори с него в обединението, но вместо това прати да купят два билета за мач и сега вървеше заедно с множеството. Не се качи на трамвая — колите и бездруго бяха претъпкани, по стъпалата висяха младежи, които викаха и развяваха знамена. По-нататък и по улиците трудно се вървеше. Добре, че всички отиваха в една посока — така му оставаше само да нагажда крачката си с крачките на тълпата. И това бе единственото, дето го свързваше с хората, чийто път бе общ с неговия. Те отиваха да гледат мач за удоволствие, а той?

Сутрин на светлото нещата имаха малко по-друг вид и първа почувствува това Ана. Когато той се събуди, тя още спеше. Той я целуна и отиде да се обръсне. После отново влезе в стаята — Ана седеше в леглото, завита до кръста.

— Не ме гледай — изведнъж се смути тя и повдигна одеялото към брадичката си.

— Защо?

— Сега е сутрин!

Той се засмя, но по-късно, миг преди да повика Стоил, си спомни тая сцена и се запита: „Какво ще му кажа? Че тази нощ жена му е спала при мен?“ Влахов не се страхуваше, вече знаеше откъде започва първата крачка към отричане от себе си — от опита за самооправдание… И той не се оправдаваше, само отлагаше разговора, за да разбере и сега, докато крачеше към стадиона, че все още не е готов за него.

Когато намери Стоил, мачът беше започнал и от време на време над стадиона избухваше вик на възторг или отчаяние, но още ленив, бързо угасваше. Заедно с останалите закъснели те тичешката изкачиха стълбите, но пред пътеката на трибуната имаше цяла тълпа от други закъснели и трябваше да почакат. Наоколо се носеше глъч, над стадиона звънеше непрекъснат, многогласен шум, който се люлееше и ту отслабваше, ту застрашително растеше. Общата възбуда се предаде и на Влахов.

Най-после стигнаха техния ред. Стоил вървеше пръв и го водеше, властно разбутвайки онези, които се суетяха и не им даваха навреме път. Влахов го следваше отблизо, страхувайки се, че ако изостане, никога няма да се добере сам до мястото си.

— Двайсет и първи и двайсет и втори! Тук са! — каза Стоил и строго погледна двамата младежи, пред които беше спрял.

Влахов не виждаше никакви свободни места. От край до край редицата бе една стена от плътно прилепени рамена.

Младежите се посместиха, но Стоил безцеремонно ги подритна:

— Хайде, хайде! Да ги нямаме такива! Всеки на мястото си!

Без да е още ядосан, Стоил се мръщеше — изглежда, повече по навик, отколкото от нужда. Младежите станаха, а Влахов продължаваше да се учудва на властния характер на приятеля си и на свободата, с която го проявяваше. Странно, с каква бързина се беше превърнал в истински заместник на генералния директор! А не беше минал дори и месец. После, когато седнаха и Стоил все още се наместваше, Влахов неохотно си спомни, че генералният директор това е той, и наведе глава, сякаш околните не биваше да се досетят. Един генерален директор, който не можеше да се освободи от усещането, че е заел чуждо място! За разлика от него Стоил знаеше какво иска и навярно винаги е знаел. Душата му беше гладка като лицето. Такова лице и такава душа бяха способни всичко да скрият… Като гледаше лицето на Стоил, Влахов най-сетне разбра колко чужд му е бил този човек. И сега, и винаги. Вече не изпитваше никакви угризения заради нощта, прекарана с Ана…

Макар и още светло, прожекторите бяха запалени и небето над стадиона изглеждаше виолетово и задимено. Отвъд чашата на стадиона във виолетовия дим като призраци висяха дървета и сгради. Долу, върху яркозеленото поле, играта вървеше мудно, някаква умора като че ли сковаваше движенията на играчите и те мързеливо гонеха топката. Влахов си спомни онзи мач, когато всичко се подчиняваше на мисълта му, и тъжно се усмихна. Имало ли е някога спокойни следобеди и безгрижни вечери? Сега не можеше да подчини себе си! Но ако все пак се върнеше по някакъв начин времето, какво щеше да стори!

Той отново погледна виолетовото димно небе, вече малко по-тъмно. Разговорът със Стоил щеше да бъде безсмислен независимо от последствията, независимо от това, дали ще последва скандал, или пък Стоил ще преглътне — шега ли е, заместник генерален директор! Решението му да говори със Стоил представляваше само обикновена защитна реакция. Малко беше да заслужи и задържи Ана. Първо трябваше да заслужи себе си и своето истинско място в живота.

— Гоол! — Викът плисна като вълна по трибуната и изправи хората на крака.

Само Влахов не помръдна.

— Гол! Гол, другарю генерален директор! — извика Стоил в ухото му и той се намръщи, защото всичко бе така уплетено, така разместено във времето и пространството, изпълнено с толкова съмнения, че липсваше само тоя гол!

Защо още се занимаваше със Стоил? Защо бе извървял дългия път до стадиона, когато имаше по-кратък и по-прав — до онзи сърдечен човек с кокалесто лице и добро изпъкнало чело? Но това щеше да бъде краят, а мислите за края го изпълваха с тъга, защото още не беше готов за него. Щеше ли някога да се приготви? После се запита дали и за Ана не бе измислил роля, подобна на ролите, които измисли някога за Трендафил и Стоил — с тяхна помощ да запази себе си, без да изгуби нищо?…

— Гооол!!!

Тук Главният прекъсна енергийната нишка, която ни свързваше с планетата. Не мога да кажа, че той прекъсна опита, тъй като ние наблюдавахме последствията от онова, дето всъщност бе опитът — какво ще се случи с Влахов, ако изведнъж стане генерален директор? Да можех да почувствувам, щях да бъда недоволен! Аз не се интересувах от решението на Влахов, при това вече знаех, че решенията само привидно се вземат в един миг — в действителност те зрееха седмици, месеци, а понякога дори и години! Не ме интересуваше решението на Влахов, но бях започнал да разбирам на какво се дължеше неуспехът ни при превъплъщаването. Себенедоволството! Заключеното в човека недоволство от самия него. Ние не познавахме тази енергия. Нейното въздействие беше ограничено, тя не пронизваше космоса като вълните на гравитацията например, но както никоя друга тласкаше към самоусъвършенствуване! Тоя странен белтъчен живот с безпомощна цивилизация… Но толкова безпомощна ли беше тя?

Съзнанието на Главния продължаваше да излъчва сигнали за опасност, но аз не му обръщах никакво внимание. Представях си нашето закодирано съществуване, една хилядолетна програма — гладка, без никакви изненади и недоволство. Една права линия без криви и без наклони — каква беше нашата заслуга, че природата ни е създала именно такива, намерили се на върха още със самото си появяване? Бях готов да се закълна, че изпитвам тъга. Бях се превъплъщавал във Влахов, а не познавах най-главното, онова, което правеше всеки ден различен от другия, всеки ден по-добър и по-интересен от изминалия… Нямаше защо да се кълна — аз наистина изпитвах тъга! После усетих силовото поле на Главния. През неговите все по-чести и мощни трептения долових, че мислите ми са се предали и на останалите… Много късно разбрах защо Главния излъчваше сигнал за опасност. А може и така да ми се е струвало — следващия миг вече не знаех колко прави две и две.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.